Sigrid Lunde

30

Jordmoren

Grepet strammes

Dette har skjedd:

Under den tyske okkupasjonen av Norge er Astri Schulz Storset distriktsjordmor i fjordbygda Sæterdalen, hvor hun har bodd i ti år. Hun er gift med storbonden Lars Storset. Lars er flott og karismatisk, men de mørke sidene hans blir stadig mer framtredende, og det blir ikke bedre av at han er framstående hirdmann og samarbeider tett med okkupantene. Sammen har Lars og Astri sønnen Hallvard.

Tross press fra Lars, er både Astri, svigermoren Klara og den yngre svogeren Leif innbitte nazimotstandere. Lars’ nydelige søster Turid forelsker seg i Wehrmacht-kapteinen Franz Joseph von Gleiwitz. Gestapo-etterforskeren Jürgen Kunz, som også er forgapt i Turid, legger henne dermed for hat. Turid lengter også etter å finne igjen sin datter, som hun fikk med en farget amerikansk jazzmusiker.

Sammen med gammeljordmoren Gjertrud Gare bestyrer Astri en enkel fødestue i bygda. Astri og venninnen Andrea Almnes får også startet en etterlengtet kontrollstasjon for småbarn.

Trond Helgebakk er Astris ungdomskjæreste. Trond og Astri har datteren Klara Victoria (Litj-Klara). Trond blir enkemann og alenefar etter at hustruen Signe, som også var hans søskenbarn, dør etter en dramatisk fødsel. Tronds mor i Melhus tar seg foreløpig av gutten. Tyskerne vet at Trond er aktiv nazimotstander, men en styrtrik onkel, Karl-Emil Helgebakk (Signes far) holder sin hånd over ham. Trond lider under vissheten om at hans aktivitet kan sette Astri i stor fare. Både Astri og Trond er i Gestapos søkelys etter at den engelske jødinnen Linda Leighton, Signes privatsykepleierske som er ettersøkt av tyskerne, ble berget i dekning.

Leif frasier seg alle verv i Storset-fabrikkene, og får stilling som kommunal skolesjef og lærer. Tross hans homofili, spøker Evangelina Andersen i kulissene. Hun er dypt kristen, og dessuten i nær slekt med den mannen Leif egentlig elsker. Nå truer Evangelina med å komme til Sæterdalen.

Situasjonen tilspisser seg når Astri tvinges til å angi en rømling, som egentlig er nazi-infiltratør. Nå truer doktor Ditleff Didrichsen med å røpe for bygda at hun er en angiverske. Det kan skade arbeidet hennes alvorlig, fordi hun ikke kan fortelle sannheten. Hennes far, doktor Halvor Schulz, som også er utsatt for Ditleffs sjalusi, lover å gjøre hva han kan for å hjelpe henne.

Nils Nordigarn er nylig sluppet fri fra fengselet. Han har i sin tid bortført og voldtatt Astri, og nå vet ingen hvor han befinner seg.

Mens Trond er på vei til Melhus, både som kurer og for å treffe sønnen, blir han bortført av sivilkledde menn. En av dem er maskert. Trond sperres inne, og vet at både avhør og tortur venter ham.

Slik endte forrige bok:

Men hva var det han hørte? En lav hvisking fra andre siden. Han la øret inntil veggen.

– Dunk hvis du hør mæ, sa stemmen.

Trond dunket i veggen.

– Æ veit itj kem du e. Æ veit itj om du e skyldig ell itj, i ett ell anna. Men regelen e: Stol itj på nå’n!

Det var stille en stund, men så var stemmen der igjen.

– Æ tør itj sei mer. Dunk to ganga i veggen om du oppfatta det her.

Trond kjente lettelsen sige på. Det trøstet ham så urimelig at han ikke var alene, at han hadde en venn. Men hvem var det?

Han dunket to ganger i veggen, og så hvisket han.

– Kem e du?

– Du treng itj å vit kem æ e, sa stemmen. – Og æ vil itj vit kem du e. Men det ska du vit: at om tysk sikkerhetspoliti e knallharde kara, så følge dem en slags regla. Dem her karan, dem følge itj nå’n regla. Dem e sjefssvina over alle!

Trond lente seg mot veggen og lukket øynene. Han syntes den siste rest av håp forsvant. Og ikke visste han hvor mange pinsler han ville klare å utholde heller.

Han visste for mye. Han kunne føre mange kamerater i døden, hvis han sprakk.

Så han kjente plikten sin. Den var å ta sitt eget liv, hvis han kunne.

Første kapittel

Trond sprang opp fra gulvet da døren føk opp med et veldig, skranglende rammel. Han hadde klart å sove, tross kulden.

To mann skrevet selvsikre over ham. Det var de velkjente karene. De gikk i en slags uniform som var blandet med vanlige klær: grå, tykke islendere og vadmelsbukser. Utenpå hadde de tykke, gode uniformsjakker, og føttene var stukket ned i militærstøvler.

Dette var det andre døgnet hans. Da var det onsdag.

Hva tenkte de, på Kongstun, når han ikke var kommet fram? Moren måtte være fra seg av bekymring. Var ryktene nådd tilbake til Sæterdalen?

– Det e itj rekreasjon, det her, brølte den ene. – Har du tenkt å ligg og dra dæ i evigheta?

– Ja, vi glømt av dæ i heile går, flirte den andre.

Begge var et halvt hode høyere enn ham, men de var ikke tryggere på ham enn at de tvang armene hans bak på ryggen og satte håndjern på dem. De dyttet ham foran seg gjennom den mørke, rå gangen. Det var bekende mørkt, og kroppen hans røpet at det var grytidlig på morgenen. Han hadde drømt, fantasert, mens han prøvde å glemme at han var sulten og tørst. Han hadde fått litt vann og et par tørre skalker med brød, men det var slett ikke nok til å stagge sulten. Og slik som han frøs!

De skjøv ham opp trappen, gjennom en korridor som han forsto lå på gatenivå. Men da han vendte hodet, så han bare en grå vegg, og veldige lader med opphugget vinterved.

En dør ble åpnet. Plutselig slo det ham at dette var en gammel skolebygning. Men han hørte ikke rop og latter, skrittene og leken til glade småbarn.

Han ble dyttet inn i et rom som var avblendet. En stol sto midt på gulvet. Flere stoler var spredt rundt, og et kateter var skjøvet opp mot veggen. Men det var ingen pulter i rommet. Søppel og papirer lå strødd overalt, og lyset stammet fra en enslig pære som hang ned fra taket. Han ble tvunget ned på stolen, og da hang pæren så lavt at den dinglet like over hodet hans.

Den mystiske maskerte satt foran ham. Nå var han i uniform. En veldig, firkantet kropp. Var han tysker? Trond prøvde å få med seg detaljene, slik at han kunne huske dem til senere. Hvis det ble noe «senere», da.

Karen satt på skrå foran ham, med de store hendene hvilende på knærne. Trond merket seg en liten detalj som han bestemte seg for å huske: et stort, lyserødt arr som løp over venstre håndbak på fyren. Det så ut som noe som måtte ha oppstått etter en stygg skade.

Han snakket ikke heller.

Den minste av de to karene dro en stol foran Trond. Han snakket hele tiden, med høy, skingrende stemme. Trond prøvde å rette på brillene sine, men hendene var lenket på ryggen.

– No, herr Trond Helgebakk, ropte mannen, så pust og fuktige dråper drev inn i Tronds ansikt. – Ka syns De om bekvemmelighetan her?

– Ka vil du?

– Jævla kommunist!

– Det e itj forbudt. Dessuten e æ itj kommunist.

– Ka har du i Melhus å gjør?

– Æ har guten min der. Og mor mi. Hu …

Han fikk en ørefik så brillene ble hengende halvt ned fra det ene øret. Han gispet, stirret omtåket framfor seg. Hvis de ødela brillene hans, ville han føle seg dobbelt hjelpeløs!

– Vi veit at du har ungen din der, og at mor di bor der, freste mannen. – Vi veit mye meir enn du tror. No vil vi itj ha tullprat. Vi e itj ut ette ei dekkhistorie. Vi ska ha fakta. Kem ska du møt i Melhus? Kem e kontaktan din? Ska du lever nå’? Ska du hent nå’? Du kan berre kom med det!

Kameraten stakk ansiktet innenfor skjæret fra lyspæren.

– Du kan snakk fritt fram, for du bli itj skutt. Onkel’n din i Oslo beskytt dæ. Men han e itj villig te å beskytt alle dem engelskvennlige sabotøran og forrædaran. Vi gi oss itj før du har tømt posen. Skjønne du?

– Æ driv itj med motstandsarbeid, stønnet Trond. – Æ har ærlig arbeid …

Den neste ørefiken sendte brillene i gulvet.

De skiftet om å skrike spørsmålene inn i masken hans. Når de ikke likte svaret, landet en ørefik. De skulle vite mye, ja. De ville ha navn. De hadde navn som de ville vite mer om. De ville vite hva som var skjedd med frøken Linda Leighton. Og så nevnte de navn, Melhus-navn, som han ikke visste stort om.

– Spør om jordmorå, kom det lavt fra under finlandshetten, så lavt at Trond forsto at han ikke skulle høre det. – Spør han ut om jordmorhorå!

Trond våknet. Hva var dette? Han hadde god hørsel, han hadde hørt sæterdalsdialekt. Det var en sæterdaling som satt der og var for feig til å vise ansiktet sitt.

Bøllene gjorde som mannen sa. Det var som om de leste opp fra et manus.

– Vi veit at hu Astri Schulz driv motstandsarbeid. At hu ælske jøda!

Den veldige, uniformerte skikkelsen med masken bøyde seg interessert framover. Han satt og trommet utålmodig med fingrene.

De avløste hverandre. Hele tiden skrek de spørsmål, skrek navn og gjentok at de visste alt. Og at de ikke kunne spare ham, hvis han ikke ga dem noe, noe som de kunne nøste videre på. De lovet ham livet, men det trodde han ikke noe på, og ikke ville det ha gjort noen forskjell heller. Men sterkest kjente han angsten for at de ville trekke Astri inn i dette.

De blåste sigarettrøyk inn i ansiktet hans. Mannen med masken røykte hele tiden. Han løftet opp masken, en slik maske som Trond så under vinterkrigen i Finland, men den hadde ikke åpning for munnen, så han måtte løfte opp den for å røyke.

– Kor vente båten? Kem e det som har solgt’n?

Nå snakket de om en båt, en båt som skulle ta flyktninger til England. Han husket vagt at denne såkalte rømlingen oppe i Trollheimen hadde sagt noe slikt til Astri. Men han visste ikke noe om den. Og ikke ville han ha sagt noe om han visste det heller.

Hodet hans suste etter alle ørefikene. Men så langt var det bare ørefiker, ikke noe som ga merker. Det var smertefullt og skremmende, men Trond innså gradvis at han ikke skulle skades stygt. Kanskje slapp han fri, så sant han ikke sa noe. Så rart!

Gud, så tørst han var! Og han følte ondskapen fra den store skikkelsen som en dirring i luften. Han forsto at hvis det sto til denne karen, så ville helt andre midler blitt tatt i bruk. De store hendene hans rørte seg rastløst. De ville helst legge seg rundt halsen til Trond, de ville rive og slite og ødelegge.

Med ett var de lei. Den store reiste seg og forsvant med et foraktelig snøft. Så ble Trond trukket opp, og slept tilbake til cellen. Men nå tok de beltet hans, dro det ut av nikkersbuksene. De satte brillene tilbake på nesen hans også, og løsnet håndjernene.

– Det va berre oppvarminga, det her, lovet den ene. – Det va itj nå’!

Da Astri hadde satt sparkstøttingen fra seg bak doktorhuset og var på vei inn, hørte hun jevne hammerslag. Hun smilte, midt i engstelsen. Emil hadde fått fri i noen timer fra vaktmesterstillingen sin, enda dette var en vanlig tirsdag.

Hun gikk inn, men via det tidligere venterommet. Tross kulden ute, sto døren mellom venterommet og doktorkontoret åpen.

– Emil, da, lød Andreas stemme. – Du trenger ikke å sette en spiker der. Du bruker så mange av dem.

– Gud hjelpe meg, kjerring, lød det oppgitt fra Emil. – Ska du lære meg å slå spikar no? Eg sett ikkje ein spikar for mykjy. Og mesteparten tå ʻsa e brukt spikar som eg beinka ut i går kveld.

Men så tidde de, for de hørte at de hadde besøk. Ekteparet snudde seg og smilte til henne.

– Det e jo jordmorå, strålte Emil. Han hadde det vanlige brede smilet, og på venninnens ansiktsuttrykk forsto Astri at krangelen hadde et humoristisk tilsnitt. Hun hadde innrømmet det, Andrea, at det irriterte henne at ektemannen visste «alt» så mye bedre, og blandet seg i alt. Og dette var måten å sette ham på plass på.

Astri hektet av seg ryggsekken og satte seg.

– Jeg vet ikke hva jeg kan gjøre, begynte hun. – Den siste dagen har jeg gått som i ørske.

Emil la hammeren fra seg. Han satte seg på en krakk, og plukket opp noen ruller med tapet som han følte på med fingrene.

– Det va ikkje muleg å få tillatelse te å kjøpe maling, sa han. – Eg kunna te nød få litt skipsmåling, men den he ikkje nåkkå inni et hus å gjera.

– Men tapet fikk vi, strålte Andrea. Så falmet smilet. Hun forsto at venninnen var bekymret.

– Men hva er det, Astri? Du er vel ikke syk? Jeg og Emil klarer dette, og …

Astri svelget klumpen i halsen. – Jeg er redd for far. Og for Trond.

Emil la fra seg hammeren. – Eg ska kanskje gå ut?

– Nei. Du skal bli.

– Vi går inn i stua, sa Andrea i det tonefallet som gjorde det helt klart at dette ikke var noe å diskutere. – Jeg har litt kaffe. B-kaffe, holdt jeg nesten på å si.

– Lag heller nypete, du, sa Emil rolig, uten å slippe Astri med blikket. – Den får du te ber.

De satte seg ikke i stuen, men på kjøkkenet. Det ble ikke bare mer intimt, men tryggere også.

Mens Andrea hentet ned et glass med tørkede og oppmalte nyper, renset Astri halsen.

– Trond dro til Melhus på mandag, sa hun. – I morges ringte Hilda fra Kongstun.

– Hilda? Emil satte opp en spørrende mine.

– Tronds mor, forklarte Andrea. Nå lot hun tevann være tevann, og stirret på venninnen med rynket panne.

– Han er ikke kommet fram. Og ikke har han meldt noe om hvorfor han er forsinket heller. Han gikk på toget i Trondheim, men han gikk ikke av toget i Melhus. Noen har fortalt at toget stoppet uventet like etter Trondheim, og der ventet en bil. Noen var blitt trukket ut av toget.

Det ble mer og mer vanskelig å få ordene fram. Astri så fort ned, kjente tårene sile. Hun hadde hatt lyst til å dele det med Klara. Hun hadde hatt lyst til å skrike det ut til Lars. Noe i henne hadde verket etter å løpe inn til Jürgen Kunz, og hyle ut at han måtte fortelle hva tyskerne drev med. Men hun hadde holdt masken.

De to vennene bare satt der, og vekslet blikk.

– Det e lovløse testander, sa Emil, rusten i stemmen. Andrea stilte seg bak ham, og lot hånden hvile på den solide skulderen.

– Han dukker opp igjen, sa Andrea. – Det kan være bare en misforståelse.

Men de siste ordene kom verken kvikt eller tillitsfullt.

– Trond e ein av våre, sjøl om eg he lite med’n å gjera, sa Emil. Og Astri visste hva han mente. Altfor mange visste at Trond var så god jøssing som noen kunne bli. Og nazistene visste også det.

Astri gråt stille. Det var deilig å gråte nå, og de lot henne få den tiden hun trengte til det. Men hun hadde mer å si, og anledningen ble ikke bedre. Hun hadde ikke våget å ta turen ut til Engelskneset, til faren. Hun var redd for hvordan den barske, gamle mannen kunne reagere på Ditleffs trusler.

– Det er mer, sa hun og snufset. – Det har med deg å gjøre, Emil.

Emil rettet seg opp.

– Med meg?

Så rolig hun kunne, fortalte Astri det som doktor Didrichsen hadde sagt. Og nå fløt det bare over. De farlige ordene måtte ut, fordi Astri visste at disse to vennene var pålitelige. Hun fortalte om fellen som var arrangert, at en trondhjemmer hadde latt som om han var på flukt fra tyskerne. Hvis Astri ikke hadde anmeldt ham, ville hun blitt arrestert og fengslet for å ha støttet fienden. Men hun anga ham, via Lars.

– Men kålles forsto du at han va infiltratør? spurte Emil.

– Jeg bare vet det, mumlet Astri ulykkelig. – Kan det ikke holde med det?

Emil rynket pannen, hadde lyst til å grave mer, men tidde da hustruen sendte ham et advarende blikk.

– Emil, sa hun. – Når Astri sier at han var angiver, så var han angiver.

Emil nikket. – Ja ja. Og no he altså doktor Didrichsen fått rede på angiveriet? Og han true med å lekke det ut åt folk, visst ikkje doktor Schulz forsvinne frå sanatoriet?

Astri nikket. – Sånn er det.

Emil Almnes leverte fra seg en lang, stygg banneregle som ikke var typisk for ham. Andrea tok seg til munnen, støtte ut et lavt hulk.

– Men hjelpe meg, stønnet hun. – Hva er dette?

– Eg he da merka kålles han Didrichsen heng rundt den tyske doktor’n, sa Emil. – Og kålles han sleika fyren på handa. Eg tru han he ordna seg medlemsskap i Nasjonal Samling òg. Jau, eg tru kvart ord tå det du sie, Astri. Og da e det grunn te bekymring, ja!

– Far tar det hele veldig alvorlig, hvisket Astri, mens hun takknemlig overtok en slitt fille som sykesøsteren bød henne som lommetørkle. – Han mente at han skulle klare å håndtere situasjonen. Men bare han ikke gjør noe riktig overilt!

Emil reiste seg. Han bet tennene sammen, støttet pannen mot kjøkkenveggen og presset en knyttneve mot tapeten.

– Visst folk begynne å tala om at du he overlevert ein god nordmann te tyskeran, så får du det vanskeleg her, sa han. Øynene gnistret. – Og ikkje kan du forsvara deg hell. Det forstår eg.

– Jeg tenker på far også …

– Doktor Schulz gjer ikkje nåkkå overila, han. Sjøl når’n eksplodera, e det under full kontroll. Nei, Astri. Vi må ta oss av’n Didrichsen mea det enno e tid. Helst villa eg ha vridd nakkan om på’n. Men det må skje på ein meir finurleg måte!