Frederik Svindland

Engelsk tåke

Roman

Frederik Svindland

Engelsk tåke

Roman

Det har nå engang sin verdi å kunne vende hjem til seg selv uansett hvor man befinner seg,

og trosse all påtrengenhet.

Francis Ponge

UT DETTE KALENDERÅRET, forteller de ham, etter det er det over. Og det er så fortvilt, noe med penger eller nedskjæringer, de har ikke mulighet til å beholde ham lenger. Det er det han får vite. At denne gangen er det ingenting de kan gjøre. Faren min forsøker å minne seg selv på at han ikke er lett å skake, at han har sparket det fremfor seg lenge, men det hjelper ikke, enda han aldri har vært i tvil om at det ville skje, blir han forbauset da han får beskjed. Enkelte ting går det ikke an å forberede seg på. Når det forventede kommer, kommer det overraskende. Og det nytter ikke å forklare, får ikke plass i noen fornuft, det finnes ikke herberge for ensomheten som oppstår. Tiden det tross alt tar å overlevere de erfaringene, all den kunnskapen samlet i hodet hans, som et oppslagsverk de nå bare klapper sammen. Han er en eske de trykker lokket over og stuer bort i et kott. Moren min sier at nå kan de i alle fall bare glemme å ringe.

Det er snart en time siden solen forsvant bak skogholtet. Faren min står på grusen, han har vært her lenger enn han kan gjøre rede for. Ikke bare på avdelingen på Bjørntvedt, men i disse skogene, i landskapet her, ute ved fjorden. Det er en overdrivelse å si at han kjenner hver åkerlapp mellom bensinstasjonen på Skjelsvik og undergangen på Stathelle, men det er ikke mye om å gjøre. Han lærer alle ting å kjenne fordi han hele tiden står i fare for å mistrives. Stedene hans må være enklere enn ham, og de må kunne svare på hvorfor han er der, ellers går han videre. For faren min finnes det alltid et annet sted, en annen mulighet. Noe som lokker når det han forventer ikke innfrir. Stilt under det blikket får alle landskap problemer med å ordlegge seg – selv det han anerkjenner registrerer han med en slags foraktfull beundring. Og sånn går det til at fabrikkanleggene ved fjordbredden blir stygge igjen, på et sekund eller to, som om de har stått bak seg selv og ventet, den gresselige halvøya med pipene, sementfabrikken på Norcem. De går dag og natt. Spyr ut gift, som han sier. Det er tross alt avfall de brenner, det må jeg ikke glemme.

Han rekker ikke å lukke døren bak seg før han begynner å se seg om etter ting som kan gjøres. Noe han kan være i gang med når forpliktelsene tar slutt. Han står ute i hagen, og det er nesten en trussel i øynene hans, som om han vil vrenge landskapet, tvinge frem et svar, moren min må anstrenge seg for ikke å si nei. For hver gang hun bruker det ordet, blir huset mindre hans. Hvordan bekrefter man noen som ikke gjør nytte for seg? Er det ikke bare uansvarlig å gjøre med tiden sin som man vil?

Han teller dagene fram til nyttår, og det er som å hoppe fra tømmerstokk til tømmerstokk på et brunt vann: nittito, nittitre hvis han regner med i dag. Det gir ikke mening. Ikke for pasientene, og ikke for sykepleierne heller, at det i det hele tatt er mulig med tanke på jobben han gjør. Når han er til så stor hjelp, når det er ham de spør, han som blir vekket – han er som et fullsatt tog de stanser midt mellom to stasjoner. Det er nesten som noe han er øvd opp i, en ferdighet i å fornemme andre. Alle sier det, at han er flink til å snakke med folk. Det er en egenskap som mangler skjønnsomhet, noe inderlig hos faren min som aldri har kunnet føye seg.

Han vet ikke hvorfor, men han gleder seg ikke til det blir bedre. Tvert imot kjenner han en underlig avsky for alt som går i orden, alt som løser seg av seg selv, alle merkene tiden stryker ut og som hukommelsen ikke lenger klarer å tyde. Bare tanken fortoner seg som en hån. Det er nesten så det finnes noe opprømt i fantasien om å la seg beseire, den virker eggende på ham, noe som både forsterker og forsvarer det som er såret og trenger trøst. Skal man lide, bør det være noe fornemt over det. Å bli sveket skal være det desidert siste, sier faren min, å skulle straffes for en mannsalder med troskap, skåldhete dusjer om morgenen og halvhjertet husmannskost i kantinen, sykkelturene i alskens vær, uenighetene han har slått bro over, kopimaskinene og sekretærene som har gått i stå, de staselige båtene i drømmene hans, radioen som skravler for døve ører og stillheten om vinteren, tungsinnet de dagene han fyller år, familiealbumene som nå teller mange bind, kajakken som en grønn nål over havet i april, den tiden det tar å fylle et liv. Det er ingen grenser, ingen ujevnheter i skuffelsen til faren min, bare tomhet så stor at heller ikke den er til stede.