Gordon Smith

Magisk bånd

Historier som beviser at kjæledyrene er våre emosjonelle læremestere

Oversatt av Ole Gorseth Augestad

Gordon Smith

Magisk bånd

Historier som beviser at kjæledyrene er våre emosjonelle læremestere

Oversatt av Ole Gorseth Augestad

Til alle de fantastiske dyrene som har blitt med i denne boken på grunn av den enorme gleden, kjærligheten, medfølelsen og all lærdommen de ga.

Til Sassy – en helt spesiell godjente. Håper Izzy, Chris og Nancy vet at hun sover lykkelig i hundehimmelen.

Til Tiger, en katt med holdninger. Og hvem kan vel glemme Lassie, en hund som gjorde det å se bra ut til en kunstart. En sann følgesvenn, der har du Rosie. Til store, tjukke Elsa, som alltid fikk oss til å le, og til milde Cindy, som ga guttene mine så mye kjærlighet.

Et særlig stort kyss til Miss Meg – en kjærlighetsjeger som underholdt oss alle.

Til alle som har gjort en innsats for Dyrebeskyttelsen (Animal Service) opp gjennom årene.

Til Charles, den tredje Jarlen av Fluffington – bedre kjent som Frekke Charlie. Jeg bare vet at du er i himmelen og lager bråk.

Måtte alle skapninger være lykkelige.

Innledning

Når du ser rundt deg, kan det virke som om mediene hver eneste dag forteller en eller annen historie som får deg til å stoppe i beundring over dyrs intuisjon og medfølelse. I denne boken ønsker jeg å fortelle noen av de historiene jeg har kommet over gjennom mine mange år med arbeid som medium, og jeg vil samtidig forsøke å besvare noen av spørsmålene folk stiller om dyr. Disse er i virkeligheten ganske like de spørsmålene jeg får om mennesker. Lever dyr videre i ånden? Kan de sende oss tegn gjennom et medium eller foreta seg noe annet for å gjøre oss oppmerksom på sitt nærvær, som å flytte på en favorittleke eller stryke seg forbi oss? Vil de stå der og ønske oss velkommen når vi går over?

Jeg kan ikke sette meg i kontakt med alles kjæledyr, men jeg forsøker å forsikre disse menneskene om at svaret på alle disse spørsmålene naturligvis er et høyt og rungende JA! Akkurat som mennesker kunne ikke dyrene dø om det så stod om livet. De går også over til åndeverdenen. Jeg har kommet ut av tellingen når det gjelder hvor mange lesinger jeg har gitt hvor det har vært et dyr til stede, som har sittet ved siden av en person som akkurat har gått over. En følgesvenn i døden, akkurat som i livet.

For meg som medium er opplevelsen av å kanalisere gjennom et dyr akkurat den samme som når jeg tar kontakt med en menneskelig ånd: Jeg kjenner et nærvær, en personlighet som blir presset mot meg. Jeg ser bilder og merker en virkelig og håndgripelig følelsesmessig forbindelse som også påvirker eierne. Akkurat som at jeg vet om en menneskelig ånd er lykkelig, kan jeg kjenne om en hund eller katt er fornøyd og ønsker å la sine eiere vite at de ikke trenger å være bekymret for den.

Åndeverdenen er i virkeligheten et annet bevissthetsnivå, et nivå som er mer opplyst, hvor en skapning kan se lenger og klarere enn de gjorde på jorden. Så dyr som er der, kan fortsatt være oppmerksomme på hva som foregår i livene våre, og tilby sin støtte, akkurat som de gjorde i denne verdenen.

Den følgende historien kommer fra Sue, en venninne av meg som er dyretolk. Den understreker den magien som kan oppstå når mennesker har et ekte og kjærlig bånd til dyr. Jeg lar henne fortelle med sine egne ord hva som skjedde:

Jeg hadde blitt bedt om å gi helbredende energier til en flott kastanjebrun fullblodshest ved navn Dexter. Eieren hans, Beth, fortalte meg at hun hadde ridd ham i årevis, helt uten problemer. Og de siste årene hadde datteren hennes, Katy, også begynt å ri ham. Dexter var slik en mild og pålitelig hest, så Beth var helt sikker på at Katy ville være trygg på ryggen hans, og den første tiden hadde de også jobbet godt sammen. Katy var blitt interessert i dressur, og de hadde vunnet noen konkurranser. Beth hadde vært fornøyd med å se Katy begynne å utvikle en lidenskap for alle hesteting, akkurat som hun selv hadde gjort. Derfor var det en stor overraskelse da Dexter begynte å oppføre seg ganske merkelig når Katy tok ham med ut for å ri.

Jeg ba Katy om å fortelle meg akkurat hva som skjedde.

«Jeg setter meg opp på Dexter, og vi traver ut på jordet,» sa hun. «Men etter at vi har galoppert rundt i omtrent 10 minutter, bråstopper han plutselig og bare står der, som om han ikke har lyst til å gå videre. Så steiler han, for så å bare stå der igjen, og jeg må gå av og prøve å få ham med meg forover eller sidelengs, men han rikker seg ikke. Etter noen minutter fortsetter han plutselig å gå og virker helt fin igjen, så jeg setter meg opp, og vi begynner å ri rundt på nytt. Og normalt er han da helt fin en stund, men så stopper han og gjentar hele greia. Det er bare så frustrerende.»

Beth la til: «Vi har fått føttene hans sjekket og regelmessig skodd på nytt, så det er ikke det. Og jeg har fått ham undersøkt av veterinær, og han sa at han ikke kunne finne noe galt, og at han ikke trodde at han hadde vondt noe sted. Jeg klarer ikke å forstå det, spesielt siden jeg fortsatt rir ham selv, og uten å få disse problemene.»

Jeg elsker hester, så jeg var glad for å kunne hjelpe til. Jeg gikk til Dexter i stallen og lot ham lukte og snuse på meg. Så strakte jeg meg opp, la hendene på de brede, sterke skuldrene hans og forsøkte å få kontakt med ham. Alt føltes fint for meg. Han kjentes glatt, og øynene var klare. Han var en vakker skapning, og jeg fikk ikke inn noe som kunne tyde på at han skulle være syk eller ha fysiske smerter, men jeg ba likevel om å få kanalisert helbredende energier til ham, siden det i alle fall ikke kunne skade.

Mens jeg fortsatte å stå i kontakt med ham, så jeg med mitt indre øye en jente på omtrent 14 år i noe som så ut som et skolemiljø. Jeg innså at det måtte være Katy, og at hun ble plaget av noen jenter på samme alder. Kunne det være at Dexter hadde kjent hennes frykt og negative følelser når hun red på ham? Jeg funderte litt på det. Så følte jeg at han viste meg hva han hadde forsøkt å formidle til Katy gjennom sin rare oppførsel: Ved å stoppe opp og stå stille hadde han sagt at Katy måtte holde stillingen sin mot de andre jentene, og ved å steile hadde han vist henne at hun måtte stå opp for seg selv. Jeg kunne også merke de kjærlige og beskyttende følelsene han hadde, for både Katy og Beth. For en fantastisk hest han var. Jeg lot ham kjenne at jeg ville hjelpe dem så godt jeg bare kunne.

Så ba jeg Katy om å ta Dexter ut av stallen og ut på jordet og forsøke å vise meg det de normalt gjorde, men med én forskjell: «Når du rir Dexter, vil jeg at du skal huske dine lykkeligste øyeblikk,» sa jeg. «Som da du åpnet julegavene, eller da du fikk din første ponni. Bare se om du kan trylle frem den samme følelsen. Hvis noe mindre hyggelig dukker opp i hodet ditt, bare ignorer det og gå tilbake til de fine tankene. Og fra nå av vil jeg at du bare skal tenke på disse fine øyeblikkene når du tar med Dexter ut for å ri, ok?»

Hun svarte: «Ok, men hvis jeg gjør det, hvem skal jeg da snakke med om problemene mine i fremtiden? Jeg har massevis av lykkelige minner, men Dexter vet allerede om dem. Hva med andre ting som foregår, og hva om jeg ikke har noe fint å fortelle ham?»

«Så du snakker allerede med ham om alt?» sa jeg.

«Ja visst, selvfølgelig gjør jeg det,» svarte hun. «Ikke alltid høyt – for det meste i hodet mitt – men jeg deler alt med deg, Dex, ikke sant?»

Hun klappet ham på hodet.

Det hele begynte å gi mening for meg nå. Dexter hadde blitt hennes fortrolige, og hun hadde lastet alle sine problemer og negative følelser over på den stakkars fyren.

Jeg så på henne mens hun red rundt på jordet. Frem og tilbake, rundt og rundt, og hver gang de passerte meg, ropte jeg: «Glade tanker, Katy! Ikke glem det, glade tanker!»

Da de hadde ridd rundt i mer enn 20 minutter, spurte jeg: «Er det bedre nå?»

«Han har vært fantastisk!» ropte hun tilbake, og jeg sa: «Ok, Katy, kan du komme ned fra ham nå? Jeg vil gjerne få ta en liten prat med deg.»

Vi begynte å gå tilbake mot huset.

«Jeg synes Dexter er en aldeles nydelig hest,» sa jeg. «Og jeg er ikke sikker på om du forstår det, men han er også en veldig følsom sjel, og jeg tror at det som har gjort ham urolig de siste ukene, er at du muligvis har hatt noen problemer på skolen …? Hvis jeg har rett i det, synes jeg du burde ta en prat med moren din om dem. Hva sier du til det?»

Jeg var usikker på hvordan hun kom til å reagere siden det var et litt følsomt tema, og siden jeg tross alt var en fremmed for henne. Men hun buste ut med det øyeblikkelig, som om hun hadde behov for å fortelle det til noen: «Jeg vil det, men jeg kan ikke! Jeg vil ikke uroe mamma. Vi flyttet til dette området bare for å få meg inn på den fæle skolen, men jeg hater den – jeg hater den!»

Tårer steg opp i øynene hennes.

«Og alle der hater meg også,» la hun til.

«Jeg er sikker på at det ikke er sant,» sa jeg raskt.

«Hvorfor ikke?» spurte hun. «Det virker ikke som om jeg passer inn der, og det er en flokk med jenter som plager meg.»

Hjertet mitt fyltes av medfølelse med henne. «Jeg forstår hvordan det kan kjennes,» sa jeg.

«Hvordan kan du det?» knurret hun tilbake mot meg.

«Vel, jeg hadde en rimelig fæl tid på skolen, jeg også,» sa jeg.

Hun så overrasket ut.

Jeg fortalte: «Jeg var en guttejente, og alt jeg hadde lyst til å gjøre, var å spille fotball og holde på med dyr. Jeg ville ikke snakke om gutter uten stopp eller henge rundt på det lokale kjøpesenteret etter skoletid, som var det de andre jentene stort sett drev med. Og det virket ikke som om noen av dem forstod meg heller, og de gjorde stort sett livet vanskelig for meg. Men etter en tid gikk de lei av å plage meg og lot meg være i fred. Det er slikt som kan skje hvis du ikke passer inn i flokken eller er litt annerledes. Men å virkelig bli mobbet er en helt annen sak, og hvis det er det som foregår med deg, må du fortelle moren din om det. Uansett hvordan det er, ville hun jo ikke ønske at du skulle være ulykkelig på skolen, ikke sant? Og Dexter er i alle fall ikke fornøyd med det, er han vel?»

«Var det grunnen til at du ba meg om å tenke på fine ting når jeg red Dexter?»

«Ja, jeg tror Dexter har kjent på tristheten din og problemene dine på skolen, og nå som du har fortalt meg at du har snakket med ham om problemene dine, gir det hele mening. Han har vært bekymret for deg, og han har forsøkt å fortelle deg, på sin egen måte, at du må ta plassen din og stå opp for deg selv.»

«Han er min beste venn,» sa hun tankefullt. «Og jeg forteller ham alt, men nå kommer jeg til å være forsiktigere med hva jeg deler med ham. Jeg skal forsøke å huske å tenke glade tanker når jeg rir ham. Det hjalp i alle fall i dag.»

«Det er bra,» sa jeg. «Du kan fortsatt snakke med ham om ting, men vær bare klar over at han kan få lyst til å involvere seg og forsøke å hjelpe deg.»

«Han er sånn en gammel hønemor,» sa hun. Humøret hennes hadde letnet litt nå, og begge to lo.

«Dyr er virkelig følsomme, og de kan kjenne sinnsstemningene våre, både de positive og de negative,» forklarte jeg henne.

Katy gikk tilbake til stallen, mens jeg gikk inn i huset for å ta en prat med hennes mor.

Beth var ikke klar over at datteren hennes hadde problemer med de andre jentene på skolen, og sa at hun skulle ta en prat med henne senere, og at hvis Katy trengte å bytte skole, ville hun gjøre sitt beste for å få det til. Hun var lettet over å høre at jeg ikke hadde funnet noe negativt med helsen til Dexter, og at han bare hadde oppført seg rart fordi han var bekymret for Katy.

«Ja, men pass på hva dere to forteller ham fremover,» spøkte jeg. «Han er ikke veldig god til å holde på hemmeligheter! Heldigvis …»

Det var et privilegium for meg å kunne være til hjelp, men jeg tror egentlig at det var Dexter som var den virkelige healeren denne dagen. Dyr har så mye kjærlighet og klokskap som de kan dele med oss, og alt vi trenger å gjøre, er å være åpne for det.

Denne historien gjør meg virkelig glad hver gang jeg forteller den til noen, for den minner meg om hvordan dyr som elsker oss, blir påvirket av våre følelser. Jeg lurer på hvor mange mennesker som laster personlige problemer over på kjæledyrene sine når de er alene med dem. Historien jeg akkurat fortalte, kan kanskje gi dere litt mer innsikt i hvordan dyrene føler seg når dere lesser følelsesmessig bagasje over på dem. For all del, fortsett å snakke med dem, men husk at de kan føle det dere føler, selv om de ikke alltid er i stand til å speile disse følelsene tilbake til dere.

Historien viser også at Sue er en fantastisk dyretolk og healer, og at Dexter viser helt spesielle evner når han formidler sine følelser gjennom klarsynte bilder. Det er faktisk ganske magisk.

Også i mitt eget liv har jeg fått erfare dyrenes magi. Spesielt har jeg kjent og elsket mange flotte hunder. For eksempel min vakre Miss Meg, en skjønn springer spaniel, som med sin fine nese kunne finne hva som helst hun ble bedt om. Selv etter at hun gikk bort i januar 2016, fant hun noe for meg fra sitt utkikkspunkt i åndeverdenen.

Det var to måneder etter at jeg mistet Meg, at jeg var ute og gikk i det åpne landskapet hvor jeg bor sammen med Cookie, den andre springer spanielen min, og plutselig mistet fotfestet og falt. Bakken var frossen, men heldigvis slo jeg meg ikke. Etter å ha børstet av klærne gikk jeg et stykke videre, men så, da jeg puttet hånden i jakkelommen, oppdaget jeg at jeg hadde mistet husnøklene mine, som hadde fjernkontrollen til den elektriske porten festet til seg.

Jeg kalte inn Cookie, som var et godt stykke foran meg, og begynte å følge mine egne spor tilbake for å finne nøklene, som jeg antok måtte ligge nær stedet hvor jeg hadde falt. Stedet var lett å finne, for noe av det lange gresset lå flatt, men jeg kunne ikke se nøklene noe sted. Etter omtrent 10 minutter med leting ga jeg opp fordi kulden begynte å bite på meg, men jeg merket stedet slik at jeg skulle kunne gjøre et nytt forsøk neste dag.

Jeg brukte å gå den samme turen hver eneste dag, og jeg visste at ingen andre brukte denne ruten, så jeg følte meg trygg på at jeg ville finne igjen nøklene. Det irriterende var at jeg bare hadde to fjernkontroller til porten, hvorav den ene nå var borte, og at den typen fjernkontroll ikke lenger ble laget. Så hvis jeg ikke kunne finne den igjen, ville jeg måtte bruke mye penger på å bytte ut hele mekanismen.

Hver dag lette jeg på stedet hvor jeg hadde falt. Jeg dro gresset og sivet i alle tenkelige retninger, men jeg fant ingenting. Snart begynte jeg å vurdere å bytte ut den elektriske porten av frykt for at den andre – nå den eneste – fjernkontrollen plutselig skulle bryte sammen og forårsake masse problemer.

Det må ha vært en måneds tid senere at en av sønnene mine foreslo at jeg burde la Cooke snuse på den og sende ham ut på et oppdrag for å finne den andre. Men dette ledet ikke til noen ting, for Cookie var en håpløs sporhund. Uansett hva han ble bedt om å finne, ville han bare jage fasaner og skogshøns rundt på heden.

Som en slags siste utvei snudde jeg meg mot min venn Robbie, som var ute og gikk sammen med meg denne morgenen, og sa: «Ok, vi blir nesten nødt til å spørre Miss Meg om å finne disse nøklene for oss.»

Vi lo, begge to, og spaserte videre i det røffe terrenget opp til toppen av en nærliggende åsrygg, som faktisk var det stedet hvor vi hadde spredt vår kjære Megs aske.

Idet vi kom frem til dette vakre stedet, oppdaget vi begge plutselig nøklene mine hengende på et langt sivstrå. De befant seg ikke på noen måte i nærheten av stedet hvor jeg hadde falt – derimot befant de seg omtrent 400 meter lenger opp i den ujevne åssiden – og vi hadde ingen anelse om hvordan de kunne ha havnet der. Hvis et menneske hadde funnet dem, kunne hun eller han nok ha hengt dem igjen på en gjerdestolpe, men ikke på et tynt sivstrå. I tillegg var det åpenbart at ingen andre hadde kommet denne veien, ettersom det ikke fantes noen sti utover det smale sporet som våre egne føtter hadde laget i sivet og det høye gresset.

Det fantes bare én forklaring. Vi lo høyt begge to og takket fantastiske Miss Meg høylytt. Jeg bryr meg ikke en døyt om hva andre måtte mene om denne hendelsen, for selv er jeg sikker på at det var min prinsesse Meg som på et eller annet vis ledet oss til der nøklene var.

Bare sånn at det ikke blir glemt: Cookie fant også noe den samme morgenen som han viste oss med stolthet – den halvspiste skrotten av en råtten, gammel fasan. Vel, vel, kanskje det fortsatt er mulig å lære en gammel hund nye triks …

Verden blir ofte enda mer fantastisk og enda vakrere for dem av oss som elsker dyr. Jeg tror at den dypere bevisstheten til dyrene våre bærer en magi i seg som vi kan lære så mye mer om. Det finnes mye mer i og rundt de fantastiske kjæledyrene våre enn vi så langt har oppdaget.