Elle Croft

Den som visste

Oversatt av Heidi Bern

Prolog

Helikopterpilot.

Hvis du hadde spurt meg hva jeg ville bli når jeg ble stor, den gang jeg var en rundkinnet tenåring, hadde det vært svaret mitt. Jeg ville ikke ha nølt et øyeblikk. Jeg visste at jeg var født til å fly. Helt til den første gangen jeg gikk om bord i et fly og et uventet invalidiserende panikkanfall satte en brå stopper for familieferien. Jeg klarte aldri å bli kvitt angsten igjen, og jeg har ikke gått om bord i et fly siden.

Likevel var den skrekken som sugde luften ut av lungene mine og lammet meg fullstendig der jeg satt på den trange vindusplassen min den gangen for så lenge siden, for ingenting å regne sammenlignet med dette.

Det jeg føler nå er verre enn panikk.

Fordi … noen vet.

Hemmelighetene mine er i hans hender. Hender som for bare noen dager siden var tilsølt av blod fra en mann det burde vært umulig å skade. Disse hendene kunne like lett rive meg i stykker.

Jeg antar at han nyter dette for mye til å drepe meg. I det minste foreløpig. Først vil han leke med meg og ødelegge alt jeg har.

Ødelegge meg.

Men før alt skittentøyet mitt blir kastet ut til allmenn beskuelse og fornøyelse, har jeg lyst til å åpne vinduet og la den friske luften strømme inn sammen med litt sannhet.

Jeg har ikke gjort det.

Men selv jeg kan innrømme at jeg ikke dermed er uskyldig.

Kapittel 1

«Alle mandagskvelder skulle vært som denne,» sa Calum og minnet meg på hvor annerledes virkeligheten er for et menneske uten finansielle begrensinger.

Jeg smilte og himlet med øynene, men kunne ikke la være å være enig med ham.

Jeg var pakket inn i det tykkeste skjerfet mitt, det lille som var igjen av varme fra solen, klarte ikke å holde stand mot kulden som invaderte kveldsluften. Vi hadde benyttet det siste solskinnet til å spise ute på Calums terrasse med utsikten over London som bredte seg ut foran oss. Da jeg snudde meg, kunne jeg se toppen av Big Ben, den berømte silhuetten strakte seg opp over tretoppene og overvåket byen sin der den våknet til live i den usedvanlige vårvarmen. Jeg hadde foreslått en spasertur, men Calum hadde ristet på hodet. Vi viste oss aldri ute sammen, det var en av hans mange forsiktighetsregler. Isteden hadde han grepet meg om hoftene og løftet meg høyt opp, som en kunstløper – det utløste et overrasket hvin, og da han hev meg ned på sengen sin, forduftet alle tanker på en spasertur raskt.

Nå strøk han tommelen lett over håndbaken min og moret seg mens han kikket på to spurver som modig skiftet på å hoppe nærmere og nærmere bordet mens de utfordret hverandre til å stjele smuler.

Jeg smilte tilfreds mens jeg betraktet Calums bustete hår og ettermiddagsskjegg. Han hadde utstråling som en mann helt uten bekymring og ansvar, ikke en mann med et svært firma og en offentlig profil å ta vare på. Pannen hans var for en gangs skyld glatt og uten nyven som pleide å prege ansiktet hans, og som fikk de ansatte til å bekymre seg for om han var sint.

Da han merket at jeg betraktet ham, snudde han seg mot meg og smilte. Plutselig følte jeg meg sjenert og klarte ikke hindre varmen i å spre seg i kinnene. Jeg følte meg dum som reagerte slik, men selv om jeg lovet meg selv at jeg skulle holde meg uanfektet sammen med ham, var det ingenting jeg kunne gjøre for å stoppe det.

«Du er så søt når du rødmer,» sa han og varmen spredte seg til brystet mitt.

«Slutt,» ba jeg. «Du vet at det bare gjør det verre.»

Han lo og trakk meg ned på fanget sitt.

«Unnskyld,» hvisket han i øret mitt.

«Vel, det hindrer deg ikke i å erte meg hver gang det skjer.»

«Jeg klarer ikke å la være. Du gjør det altfor lett.»

«Jeg skulle ønske du hadde en svakhet jeg kunne erte deg med.»

«Det er ikke en svakhet,» sa han og kysset meg på kinnet. «Jeg synes du er så vakker, selv når du er flau. Og tro meg, jeg er langt fra perfekt. Du bare ser det ikke ennå.»

Jeg lo og lente meg tilbake og lot meg berolige av den langsomme bevegelsen i brystkassen hans. Han strøk meg lett oppover og nedover ryggen i en sakte rytme mens vi holdt øye med parken som ble overflommet av det gylne lyset fra kveldssolen.

«Å,» sa jeg plutselig. «Det holdt jeg på å glemme.»

«Hva da?»

«Gaven din.»

«Å,» svarte han og hevet et øyenbryn. Jeg rotet rundt i vesken før jeg rakte Calum en liten sølvfarget eske med et blått bånd på.

«Gratulerer med dagen,» sa jeg og kysset ham lett. «Jeg beklager at det tok så lang tid, men … vel, jeg har jo ikke sett deg …»

«Jeg forstår, selvfølgelig,» avbrøt han. «Dessuten, jeg elsker å ha en utvidet bursdag.»

Jeg så på mens han strevde med knuten jeg hadde brukt så lang tid på å få perfekt samme ettermiddag, og vi smilte begge to idet han løftet lokket.

Han tok den lille plastbiten opp av silkepapiret og lente seg frem for å kysse meg.

«Takk,» sa han. «Jeg elsker den.»

«Vel, du har jo ikke sett hva som er i den ennå,» spøkte jeg. «Det kan jo hende det bare er et minnekort fullt av bilder av valper.»

«Jeg elsker valper. Men antagelig ikke like mye som jeg kommer til å elske det som er på denne.»

«Det kan du stole på,» sa jeg. «Det er akkurat det du ønsket deg.»

«Bra.»

Han kysset meg igjen, men etter noen sekunder trakk han seg vekk.

«Calum,» sa jeg og var alvorlig igjen. «Jeg vet at vi allerede har snakket om det, men du må være helt sikker på at ingen andre får se dette. Vær så snill og lov meg det.»

«Bethany,» sier han mildt. «Jeg vil aldri vise det til noen, men er du sikker på at dette er greit for deg? Jeg vet at det var min idé, og jeg vet også at det ikke er slike ting du vanligvis gjør – eller slike ting jeg vanligvis gjør, for den saks skyld. Så hvis du vil at jeg skal kvitte meg med det, kan vi bare glemme bildene og du kan kjøpe et par sokker til meg isteden. Men dette er virkelig den fineste gaven du kunne ha gitt meg.»

Og den eneste jeg noen gang kunne hatt råd til, tenkte jeg. Hva kan du kjøpe til en mann som, bokstavelig talt, har alt? Et dampende hett bilde av dere to sammen, selvfølgelig. Jeg studerte ansiktet hans, og prøvde å finne ut om han mente det, om han virkelig ville ødelegge minnekortet bare fordi jeg ikke følte at det var helt greit. Men det var vanskelig å foreta rasjonelle valg når øynene hans så intenst på meg. Det blikket var fullstendig avvæpnende.

«Nei, selvfølgelig vil jeg ikke at du skal kvitte deg med det,» sa jeg endelig og mente det. «Det er bare det at jeg aldri har gjort noe slikt før. Og dessuten føler jeg meg mer hjemme bak kamera enn foran.»

«Jeg tror du hadde blitt en glimrende modell. Har du tenkt på å skifte karriere?»

«Det har jeg, men jeg er altfor glad i hamburgere.»

«Det er synd.»

Calum reiste seg og strakte seg etter hånden min.

«Kom.»

Jeg flettet fingrene mine inn i hans og reiste meg og gikk etter ham til døren. Vi gikk i taushet til leiligheten hans, forbi sengen der de pirrende bildene hadde blitt tatt, og gjennom rommet til skrivebordet hans, som sto helt innerst i en krok. Han tok en bok ut av den andre bokhyllen og åpnet en skuff, som han lette gjennom et øyeblikk. Han rakte meg boken, og jeg stirret på ham og ventet på en forklaring. Da jeg ikke fikk noen, snudde jeg den og bladde gjennom sidene. Ingenting.

«En selvhjelpsbok for forretningsfolk?» spurte jeg. «Er det noe jeg ikke har skjønt her?»

Han smilte, tok fra meg boken og åpnet omslaget.

«Kan du kutte en bit av denne?» spurte han og ga meg en teiprull.

Jeg adlød og rynket uforstående pannen.

Han puttet minnekortet i rektangelet av tape som jeg hadde gitt ham, og festet det i klaffen på omslaget. Så satte han boken tilbake i hyllen sammen med resten av faglitteraturen og snudde seg for å kysse meg igjen. Denne gangen besvarte jeg kysset.

«Ikke tenk på det,» sa han. «Ingen har rørt disse bøkene på mange år.»

«Takk,» hvisket jeg.

«Ingenting å takke for. Du kan stole på meg. Ingen har større ønske om å bevare hemmeligheten vår enn jeg. Disse bildene er trygge hos meg.»

Kapittel 2

Mannen min tok meg i hånden idet vi gikk opp av undergrunnsstasjonen og møtte den sydende travelheten som oppstår etter arbeidstid. Barer og puber var fulle av folk som hadde trukket ut på gaten med glasset sitt og sto langs de smale fortauene. Spenningen dirret i luften, som en elektrisk bølge av forventning forårsaket av det varme vårværet som hadde lokket londonerne ut på gaten i hopetall, til tross for at det bare var tirsdag.

Jeg kjente en impulsiv lyst til å bli med på den våryre feiringen, nyte den varme kvelden, men isteden tok jeg Jasons hånd og dyttet opp den tunge tredøren. Vi blunket vekk sollyset mens øynene våre tilpasset seg mørket inne i restauranten.

Middagen besto av den vanlige pepringen av spørsmål som: Herregud, jobber du med Calum Bradley? Og som alltid sørget jeg raskt for å skiftet tema. Jeg prøvde å følge med i samtalen rundt bordet gjennom måltidet, men jeg var lettet da vi vinket god natt til vennene våre og drosjen deres forsvant rundt hjørnet og ut av syne. Jason la armen rundt livet på meg, og jeg lente meg mot ham, glad for at det bare var oss to igjen. Han kysset meg på hodet.

«Hjem?»

«Hjem,» sa jeg og smilte til ham.

Dette kommer muligens som en overraskelse, gitt det jeg hadde drevet med ettermiddagen før, men Jason og jeg var på alle måter lykkelig gift. Jeg elsket mannen min. Det hadde jeg alltid gjort. Helt siden dagen etter at jeg traff ham for første gang, den første uken vår på universitetet. Vi hadde blitt presentert for hverandre på en fest, av den sorten som er full av drikking og dansing. Tåpelig nok hadde jeg på meg et par helt nye, høyhælte sko, og utover kvelden haltet jeg lite elegant, og føttene mine blødde. Morgenen etter, da jeg dro meg ut av sengen for å ta en dusj, snublet jeg i en liten blå eske som lå i gangen utenfor døren min. Inni lå det en pakke plaster og en boks cola, sammen med en lapp der det sto:

Til bakrusen din. Og til føttene dine. Håper vi ses igjen snart. J.

I løpet av få dager var vi offisielt sammen. Han var min første ordentlige kjæreste, og den eneste mannen jeg noen gang hadde elsket. Helt til nå.

På en eller annen måte, uten at jeg ville det skulle skje, hadde jeg et sidesprang. En forrædersk handling jeg aldri hadde trodd jeg var i stand til. Og det gjorde saken enda verre at det ikke bare handlet om sex. Jeg brydde meg virkelig om Calum.

Jeg hadde ikke sluttet å elske Jason. Hvordan skulle jeg kunne det? Han var alt jeg kunne drømme om i en ektemann. Støttende, kjekk, lojal.

Det motsatte av meg. Jeg var en løgner. En bedrager. En ekteskapsbryter.

Og forelsket i to menn samtidig.

Det var vanskelig å forklare, men la meg forsøke.

Dette er en vel en slags parabel: en historie om to par sko. Historien begynner kort etter at jeg flyttet til London, i en liten butikk i Regent Street der jeg tilbrakte en fredagskveld med litt vindusshopping. Lønnen min var akkurat nok til at jeg kunne spandere noe fint på meg selv innimellom, men bare annenhver måned. Denne spesielle fredagen falt ikke i en av de månedene. Jeg passet mine egne saker og lyktes med ikke å bruke penger, da jeg fikk øye på en sko som stakk frem fra under en bunke gensere og skjørt som var blitt slengt i retning av hyllen, men hadde truffet gulvet isteden. Jeg dro den nysgjerrig frem etter hælen, pulsen min økte da jeg oppdaget at det var den perfekte sko: nude skinn, en farge som faktisk passet til min egen hudfarge. Ekte skinn. Spiss tå, men ikke spiss nok til å være et våpen. Passe høye: De var sexy uten risiko for å brekke anklene.

Jeg snudde skoen og ventet å se et barbarisk beløp klistret på undersiden, og hjertet mitt hoppet over et slag da jeg fant den røde lappen. De var utenfor budsjettet mitt, men jeg kjøpte de skoene, og herregud som jeg elsket dem. Jeg hadde dem på meg ved enhver anledning: kundemøter, drink med venner, stevnemøter med Jason. Jeg kjøpte spraybokser og polering for å holde yndlingsskoene mine i perfekt stand, og jeg brukte de pengene som trengtes da de begynte å bli slitt. Jeg skiftet såler, fikk på nye hæler, alt med glede.

Jeg misunte aldri andre kvinner skoene deres, uansett hvor nye de var, eller hvilket designmerke som var stemplet under sålen på dem. Jeg hadde det jeg trengte.

Og så skjedde det. En dag fikk jeg plutselig et glimt av dem. Jeg hadde sett dem før, men denne gangen var det annerledes. Jeg husker det fremdeles klart. At jeg nesten mistet pusten, blodet som økte farten i årene … den samme følelsen jeg hadde fått den fredagskvelden da jeg for første gang fikk et glimt av de beige skinnskoene, bortgjemt i en krok.

Men disse trengte jeg ikke – jeg hadde jo allerede de beste skoene jeg kunne ønske meg. Dette nye paret var både ekstravagante og definitivt upraktiske. Tøffe, muntre og latterlig høye. Farlig høye. Likevel måtte jeg prøve dem på, måtte prøve hvordan det kjentes å stolpre rundt i et så utsøkt håndverk. Det skjedde en gang – bare for å se hvordan det var – så en gang til, og før jeg visste ordet av det, var jeg blitt avhengig av de nye skoene. Jeg klarte ikke å slutte å bruke dem. Jeg vurderte å kaste de opprinnelige, perfekte, praktiske skoene, men jeg kunne ikke få meg til å gjøre det. For jeg elsket dem fremdeles. De var virkelig de perfekte skoene. Jeg hadde mange herlige minner sammen med de gode gamle, jeg hadde oppnådd de mest fantastiske ting mens de kjærtegnet føttene mine. Jeg ville antagelig aldri finne et så perfekt par som dem igjen.

Og så fortsatte jeg å bruke mine høyt elskede, velbrukte, perfekte skinnsko, men jeg klarte ikke å slutte med å strutte rundt i de sexy stiletthælene heller.

Og der har du det: mitt kjærlighetsliv i sko.

Kapittel 3

«Her, smak på dette.»

Calum lente seg over benken og holdt en skje frem for meg. Jeg bøyde meg frem og tok en slurk av sausen som han hadde brukt den siste timen på å få perfekt.

«Wow,» utbrøt jeg. «Den er kjempegod.»

«Sa jeg ikke at jeg kunne lage mat?»

«Det sa du. Og jeg beklager dypt at jeg ikke trodde deg.»

«Det går bra,» sa han lett. «Til dessert har jeg en skikkelig angrebolle til deg.»

Jeg lo og prøvde å daske til ham med oppvaskhåndkleet, men han var for rask og kom seg unna.

«Er du sikker på at det ikke er noe jeg kan hjelpe til med?»

«Du kan sette deg ned og slappe av,» svarte han. «Middagen er snart ferdig.»

«Det tror jeg kan klare,» sa jeg og lukket laptopen. Jeg har prøvd å se over en ukes produksjon av bilder siden jeg kom til møtet vårt i Calums leilighet, men det var nytteløst å prøve å konsentrere meg når vi hadde det så fint.

«Du kan forresten gjøre meg en tjeneste,» sa Calum.

«Selvfølgelig,» sa jeg.

«Det begynner å bli varmt her inne. Kan du åpne skyvedørene? Vi kan spise i salongen, der er det litt kjøligere.»

En frisk vårlig bris fulgte måltidet vårt, som var en imponerende rett med lammekoteletter og frityrstekte poteter, alt var perfekt tilberedt.

Jeg hadde akkurat brukt en varm brødbit til å få i meg resten av sausen på tallerkenen min, da Calums telefon vibrerte kraftig på bordet. Han grep den, og jeg samlet sammen tallerkenene og bar dem ut til kjøkkenet.

Jeg var i ferd med å skrubbe en gryte, armene mine var dekket av såpeskum, da jeg kjente Calums arm sno seg rundt livet mitt. Jeg smilte.

«Bli her,» hvisket han i øret mitt.

Smilet mitt forsvant.

«Hva?»

«Ikke dra hjem. Bli her i natt.»

Jeg snudde meg mot ham, forventet et ertende blikk, men han så alvorlig ut.

«Jeg … vel, bortsett fra en hel rekke andre åpenbare grunner til at jeg ikke bør gjøre det, inkludert hvordan jeg skal forklare det for Jason, hva skulle du sagt til sikkerhetsfolkene der ute?» Jeg viftet mot døren mens jeg tørket hendene mine og hadde glemt kjelen.

«Jeg kan gi dem fri i kveld,» sa han. «De er ikke fangevoktere.»

«Ja vel, fint, men vi har snakket om dette før,» sa jeg. «Det er en av dine paranoide regler.»

«Hvor mange ganger må jeg fortelle deg at det ikke er paranoia, Bethany?»

Jeg sukket og gikk tilbake til bordet for å hente salt- og pepperbøssene.

«Jeg skjønner. Du synes synd på Kitty.»

«Jeg synes ikke bare synd på Kitty,» sa han. «Jeg vil aldri, aldri tilgi meg selv for det som skjedde med henne. Det var min skyld at hun ble overfalt. Det var jeg som insisterte på at hun skulle gå til politiet med at hun ble forfulgt og truet. Jeg prøvde å beskytte henne. Hvis noen hadde fortalt meg den gangen at politiet skulle lekke forholdet vårt til pressen, ville jeg antagelig også ha kalt dem paranoide. Men det er ikke paranoia når det er virkelig. Politiet var de eneste som visste om oss, og dagen etter at vi fortalte dem det, var hun hovedoppslag i nyhetene. Så ble hun overfalt, og hele livet hennes var ødelagt. Og alt det var min feil.»

Stemmen hans skalv, og jeg skiftet vekten urolig fra det ene benet til det andre.

«Jeg må leve med skyldfølelsen av å vite at jeg forårsaket det, men jeg kunne ikke leve med ansvaret om det skulle skje noe mer. Ikke med deg. Alt som skal til, er en artikkel i nyhetene, og alt går opp i limingen, så ikke kall meg paranoid igjen, er det greit? Du vet ikke hvordan det føles. Det systemet jeg bruker? Det er for din skyld. For å ivareta din sikkerhet.»

«Unnskyld,» sa jeg lavt. «Jeg mener det. Jeg forstår, virkelig, og jeg setter pris på det. Det er bare … frustrerende noen ganger.»

«Jeg vet det,» sa han. «Jeg vil bare ikke at du skal glemme grunnen til at vi må gjøre det på denne måten.»

«Det skal jeg ikke. Jeg lover. Men jeg kan virkelig ikke overnatte, selv om jeg har veldig lyst. Jeg må dra hjem til Jason. Og dessuten, jeg syntes du sa at Claire skulle komme senere.»

«Jeg trodde hun skulle det, men hun sendte meg en melding,» sa han og tok telefonen sin.

Han trykket et par ganger på skjermen og leste: «’Kommer ikke hjem i kveld, kjære. Er hos Rød Ferrari’.»

«Er hun hos en bil?»

«Ikke en bil,» sa han og ristet på hodet. «Det er et kallenavn for mannen hun er i California sammen med, hun sier aldri hva de egentlig heter. En troverdig benektelse eller noe. Forrige måned var det Gitarist Fem. Hun digger musikere, ser det ut til.»

Jeg blunket mens jeg forsøkte å finne ut om han tøyset med meg, men det var ikke tegn til et smil, ikke et glimt i øynene hans som røpet ham.

«Hvordan er det mulig at det ikke plager deg, Calum? Hvorfor er dere sammen i det hele tatt, når begge ligger med andre? Hvordan kan du kalle det et ekteskap?»

«Dømmer du?» svarte han, tonen hans var avmålt, preget av tilbaketrengt sinne. «Hva gjør deg så mye bedre, som ligger med meg? Claire og jeg har i det minste anstendighet nok til ikke å late som om vi er noe annet enn det vi er.»

Jeg lette febrilsk etter ord.

«Anstendighet?» datt det endelig ut av meg da han gikk noen skritt fra meg. «Er det det du kaller det? Så lenge hun forteller deg at hun er utro, er det helt greit. Og hva med deg? Du har ikke fortalt henne om meg, så hva er det som gjør deg så mye bedre?»

Calum snudde seg, ansiktet hans var hardt. Han kom mot meg og stoppet da ansiktene våre var for nære, uttrykket hans fikk meg til å krympe meg av ubehag.

«Bethany,» sa han sakte og så meg rett inn i øynene. «Det Claire og jeg gjør i vårt ekteskap, er ikke noe du har noe med. Hun og jeg, vi elsker hverandre, bare ikke på den måten du synes er akseptabel. Vi har funnet en måte å få ekteskapet til å være bra for oss begge, og bare fordi det ikke passer inn i dine tanker om hva et ekteskap skulle være, blir du plutselig selvrettferdig og dømmende. Claire og jeg er ærlige mot hverandre. Vi har en overenskomst. Grenser. Vi er åpne mot hverandre, og har snakket om den måten vi lever i ekteskapet vårt på, ned til minste detalj. Hun har ikke lyst til å vite om jeg ligger med andre, og jeg respekterer det.» Han gestikulerte nå, hadde hevet stemmen, øyebrynene rynket seg over neseryggen. «Du, derimot, du oppfører deg som en uskyldig jente som aldri hadde villet at noen skulle bli såret, men det du driver med, er bedragersk og slemt. Du er ikke ærlig mot mannen din, du lyver for ham. Du holder den stakkars fyren for narr. Du venter på at livet skal ta avgjørelser for deg, istedenfor å vite hva du vil, og eie valget selv. Jeg skal ikke dømme deg, Bethany, for jeg er ikke en hykler. Men du kan heller ikke dømme meg og ekteskapet mitt. Du er ikke uskyldsren, du er ikke noe offer her, og jeg vil ikke bli kritisert. Ikke av deg. Ikke når jeg trodde vi forsto hverandre.»

Jeg ble stående og måpe, og visste ikke hva jeg skulle si. Da han snakket igjen, var stemmen mykere, men fremdeles ulmende av sinne.

«Vi har begge våre feil og mangler. Men jeg trodde du hadde akseptert det.»

Kinnene mine brant av ydmykelsen ved å bli irettesatt, og det sinte ansiktet hans ble uklart av tårene som plutselig sto i øynene mine. Jeg hadde lyst til å skrike, til å forsvare meg, men jeg visste at hvis jeg åpnet munnen, ville det eneste som kom ut, være et hulk. Han skulle ikke få se meg gråte.

Uten å si noe bråsnudde jeg og gikk mot døren, jeg blunket vilt for å holde tårene tilbake.

«Kom tilbake, Bethany,» ropte han fra bak meg, men jeg var allerede halvveis gjennom leiligheten hans. Jeg ventet å høre skritt som fulgte etter meg, men den eneste lyden jeg hørte, var mine egne stakkato åndedrag.

Jeg slengte vesken over skulderen, skjulte de patetisk tårefylte øynene med solbriller og stormet ut av Calums leilighet, med en hard dytt på døren. Men døren var åpenbart laget for å stå imot en dramatisk sorti, og gled stille tilbake i rammen uten så mye som et klikk.

Sikkerhetsvakten kastet knapt et blikk på meg da han trykket på knappen på veggen, og vi ventet side ved side i pinlig taushet. Jeg klarte å få frem et stramt smil idet lyset blinket, så skyndte jeg meg inn i heisen. Da jeg kom ned til grunnplanet, gikk jeg med raske skritt og bøyd hode over gulvet i den eksklusive lobbyen, før jeg pustet ut i kveldsluften. Jeg krysset gaten og gikk inn i Hyde Park, tårene strømmet plutselig og hikkende hulk kom ut fra dypet av lungene mine. Jeg var en katastrofe, men jeg var i det minste en anonym katastrofe: bare nok en galning som søplet til gatene i London. Gråten min fikk ingen til å se to ganger på meg.

Jeg hadde ikke lyst til å menge meg med hordene av turister og kontorister som satt og trakk til seg de siste strålene av solskinn. Jeg hadde behov for å være alene, drukne meg i selvmedlidenhet langt borte fra denne synlige livsgleden. Jeg tørket nesen med ermet og gikk målbevisst til yndlingsstedet mitt i parken, en blomsterhage i nærheten av Albert Memorial. Jeg kunne ikke forklare hvorfor jeg elsket dette deprimerende, dystre byggverket som hadde blitt satt opp av dronning Victoria. Det var ment å skulle være et monument over hennes kjærlighet til sin døde mann, men det så mer mistrøstig enn romantisk ut. Jeg fant meg en tom benk omgitt av et vell av gule og rosa roser, og ble sittende og tenke på alle ordene Calum hadde brukt. Slem. Bedragersk. Selvrettferdig. Alle beskyldningene hans sved som piskeslag.

Han hadde rett. Jeg visste at han hadde rett. Men det betydde ikke at jeg ville høre det.

Jeg visste at situasjonen jeg var i, ikke hadde oppstått av seg selv – utenomekteskapelige forhold gjør ikke det – men det føltes som om jeg den ene dagen var lykkelig gift og levde et sorgløst og uskyldig liv, bare for å oppdage at jeg neste dag var forelsket i en annen mann. Hvordan hadde jeg havnet i dette rotet?

Helt siden jeg hadde gått inn i rollen som elskerinne, hadde jeg unngått å se i øynene valget jeg ville bli helt nødt til å ta. Jeg hadde ignorert samvittigheten som trakk i meg som et utålmodig barn og tigget om oppmerksomhet mens jeg nektet å akseptere at det fantes.

Livet kom ikke til å velge for meg, uansett hvor mye jeg ønsket det.

Jeg visste hva som var rett. Selvfølgelig gjorde jeg det. Jeg burde gjøre det slutt med Calum, tilstå for Jason, trygle ham om tilgivelse og bruke resten av livet på å forsøke å bevise hvor høyt jeg elsker ham.

Eller, i det minste burde jeg gjøre det slutt med Calum, håpe at Jason aldri oppdaget det, og fortsette som om ingenting var hendt.

Det var ikke akkurat det verste som kunne skje, at jeg fortsatte å være gift med en mann jeg elsket.

Og likevel, selv om jeg innså det, var tanken på aldri å se Calum igjen ikke til å bære, aldri se inn i øynene hans, aldri fleipe med ham, le av den slagferdige humoren hans, bli tatt med storm i sengen hans. Jeg var blitt forelsket i ham, og jeg visste ikke hvordan jeg skulle reversere det.

Og ærlig talt … jeg hadde ikke noe ønske om det heller.