Katie Marsh

Et nydelig liv

Oversatt av Harald Haug

Til Mel, Chris, Kate og alle de som er glad i dem

2. september 2014

Til guttene mine

Nå vet vi det. Ambulansen som i all hast fraktet meg til akuttmottaket. Smertene som skar meg i to. Hutringen i en liten sykehusskjorte mens folk undersøkte deler av kroppen min som jeg vanligvis ikke viser for andre. Og i forrige uke, under veggklokken der viseren alltid står på fem, ga legen meg dommen.

Kreft.

Så det virker som jeg ikke kommer til å feire bursdagen min i morgen med en lunken hvitvin eller seks på puben like ved jobben. I stedet kommer jeg til å ligge på ryggen under en skarp operasjonslampe mens jeg får lymfekjertler og en stor del av tykktarmen fjernet. Fest i vei, folkens. Jeg lurer på hva slags musikk legen hører på mens hun jobber. Det bør for guds skyld ikke være Enya. Jeg vet at jeg kommer til å være i narkose, men jeg sverger på at jeg kommer til å reise meg og skremme livet av dem.

For tre uker siden lurte jeg på om jeg fortsatt klarte å presse meg inn i den sølvfargede kjolen min. Nå kommer verden til å bli forskånet for den fornøyelsen, ettersom jeg tydeligvis har kreft. Jeg var fullstendig overbevist om at alt var i orden med meg – jeg sa til meg selv at jeg satt klistret til toalettskålen på grunn av min livslange avhengighet av chilisaus, eller ga min fars tvilsomme hjemmebrygg skylden for mine grusomme magesmerter og at jeg var så trøtt at jeg la meg klokken åtte hver kveld.

Idet jeg sitter her i yndlingsstolen min, håper jeg at det kan skje mirakler. At jeg ikke har ventet for lenge. At det ikke har spredd seg. At jeg vil få en sjanse til. Jeg vil ha mer tid sammen med dere. Seb og John. Guttene mine. Jeg gir ikke opp – jeg vil prøve og prøve å fortsette å leve. Men jeg skriver dette og legger det til side for sikkerhets skyld – i tilfelle historien min ender her.

Å fortelle det til dere to var den vanskeligste delen. Jeg ønsket å skjerme dere, men i stedet måtte jeg dra dere med meg inn i det som kommer til å skje. Bare det å skrive dette er vanskelig. Dere vil sikkert tro at jeg er en som har alle ordene man trenger. Dere ber meg alltid om å tie stille, og jeg er dårlig til å lytte. Jeg bobler over av ord. Jeg elsker å skravle. Jeg prater mens dere ser på TV og når dere forsøker å gjemme dere bak eskene med frokostblanding halv åtte om morgenen. Men nå aner jeg ikke hva jeg skal si. Jeg må gi dere ord dere vil verdsette. Ord som kan vare et helt liv.

Hvis jeg blir nødt til å forlate dere nå, er det så mye jeg kommer til å savne. Ikke slike ting som den store sprekken i taket på badet eller at jeg bare later som jeg kan stryke klær. Men dere to – hjertene og latteren deres. John, jeg liker at du snakker til bilen når du tror at ingen hører deg, og at du klarer å lage fest med en pose tortillachips og en flaske slåpetornlikør. Jeg elsker å kjenne kinnet ditt mot mitt, vennligheten din, din utrolig avanserte matlaging, og at du alltid later som om du liker mitt nyeste yndlingsband.

Og Seb. Den nydelige sønnen vår. Jeg er klar over at tilropene mine kan være tilfeldige i beste fall, men jeg elsker å skrike navnet ditt på fotballbanen med et kaffekrus i hånden mens det uunngåelige regnet ødelegger maskaraen min. Takk for at du aldri later som du ikke kjenner meg selv når alle fedrene ser på meg som om jeg hører hjemme i en polstret celle. Du er høy nok til å løfte meg opp og klappe meg på hodet (SÅ irriterende), men når jeg ser på deg, ser jeg gutten som ikke ville slippe taket i porten fordi han ikke ville gå på skolen uten meg. Jeg vil ikke forlate deg. Jeg vil ikke skuffe deg. Du er seksten år og sterk, og jeg vet at du bruker mer tid på telefonen din enn på meg, men jeg hater tanken på at du skal vokse opp uten meg. At jeg ikke er der når du trenger en arm rundt deg, eller et smil eller å bli fortalt hvor fordømt begavet du er.

Og så er det alle de fantastiske tingene du kommer til å gjøre. Jeg vil ikke gå glipp av et øyeblikk. Jeg vil se ansiktet ditt når den vakre forloveden din går opp midtgangen i kirken. Jeg vil treffe barna dine – som kommer til å være morsomme og kvikke og vanvittig gode med venstrefoten, akkurat som deg. Jeg vil juble når du får eksamensresultatene dine, eller late som jeg ikke gråter nå du stapper dine kjære fotballstøvler ned i sekken og legger ut på eventyr.

Jeg vet at dere begge er sinte fordi jeg har kreft. Gudene må vite at det er jeg selv også. Folk forteller meg stadig vekk hvor tapper jeg er, men sannheten er at jeg er rasende. Jeg spør meg selv hvorfor det skjer med meg – lurer på om det er gjengjeldelse for alle de årene jeg har jukset på pubquizer eller latt som jeg selv har bakt kakene jeg har tatt med til utlodning på skolen. Alt sammen skjer for tidlig og for raskt. Men idet jeg sitter her og hører på Bob Dylan som er viklet inn i blått, har jeg tro på dere begge. Jeg vet hvor mye dere vil klare å utrette uten meg hvis det viser seg at min tid er over.

John – du kan endelig sykle rundt de britiske øyer som du har planlagt helt siden vi møttes. Seb – du KAN få date Chloë Grace Moretz (du har god smak, forresten) og bli kirurg som du har tenkt siden du som tiåring så en episode av Akutten. Og hvis den dagen kommer at denne stolen er tom og jeg er borte, gå bort til bokhyllen og ta ned CD-en jeg har markert med sølvfarge. Ja, Seb, jeg vet at ingen hører på CD-er lenger, men bær over med meg. Man kan skrive på omslaget, og det er nettopp det jeg har gjort. Det er min spilleliste for å overleve – full av musikk som minner meg om menneskene jeg vil leve for og livet som jeg ikke vil forlate.

Så slå av Radio 5 Live, John – jeg lover at hjertet ditt ikke vil stoppe. Og Seb, jeg vet at noen av disse sangene er skikkelig gamle, men hold ut, det er en grunn til at de er verdt å ta vare på. De kommer til å være med meg hver dag, de vil bli lydsporet til ukene og månedene som kommer. Til dagene når jeg går langs baksiden av sykehuset, forbi søppelkassene og de ansatte som ignorerer skiltene med «Røyking forbudt» og inn i en verden av klinikker, cellegiftbehandling og leger som ser på meg med en medlidenhet som jeg allerede har begynt å frykte.

Og mens dere hører på Queen og The Lemonheads og på Silkesvarten som galopperer hjem med hodet høyt hevet, tenk det beste om meg. Vær så snill. På øyeblikkene da jeg sa de rette tingene, eller klarte å lage middag til dere uten å bruke alle kasserollene på hele kjøkkenet. På den gangen jeg fikk dere til å le hysterisk fordi jeg strakte på halsen og danset til «Walk like an Egyptian». På de gangene da jeg la armene mine rundt dere. Og – la oss ikke bli altfor sentimentale her – tenk på de andre øyeblikkene også. På den julen da jeg skrek at dere måtte redde kalkunen som jeg hadde mistet rett ved søppelbøtten like før alle gjestene kom. På da jeg nok en gang forsinket en familieutflukt fordi jeg ikke klarte å finne nøklene mine. På da jeg kjørte rundt i ring i Calais og endte tilbake på fergeterminalen akkurat idet feiringen av min mors sekstiårsdag skulle begynne.

Uansett hva dere tenker på, så vit at jeg tenker på dere. Jeg vil alltid være glad i dere. Og jeg vil heie på dere på veien til det som fremtiden deres vil romme.

Jeg har levd over halve livet mitt før jeg møtte dere begge, og jeg håper av hele mitt hjerte at jeg lever mange år til. Dere to er grunnen til det. Vil alltid være grunnen til det. Det er ikke tapperhet – det er ren egoisme. Jeg vil ikke gå glipp av et eneste minutt.

Jeg elsker dere så høyt.

Abi/mamma xxx

September

«Don’t Stop Me Now» av Queen

Denne er til deg, John, til minne om den romantiske stemningen i bryllupet til Noah og Jenny i en låve i nærheten av Avebury. Lukten av gjødsel. Den lille brannen som ble startet av en sigarett i en høyballe. Cider som man kunne tygge. Jeg var forbausende edru, noe som var like bra, ettersom Seb, uten at jeg visste det, allerede hadde trosset mine uvillige eggstokker og vokste inne i meg – vårt lille polycystiske mirakel. Den sangen (og fem halvlitere) fikk deg ut på dansegulvet, og jeg innså at så snart du hadde tatt av deg jakken og slipset, kunne du faktisk bevege deg til musikken. Og så falt du ned på kne og gled halvveis over gulvet og stanset rett foran meg med armene utstrakt. For et smil. Idet jeg så på deg, skjønte jeg at det var deg det skulle bli. Hjertet mitt var ditt. Du ødela i hvert fall ikke buksene dine for ingenting.

Abi

«Så det er offisielt? Du har klart det?»

Abi dro tankene vekk fra uttrykket hun hadde sett i Johns ansikt i går kveld og gjengjeldte Lesleys smil. «Ja.» Hun fiklet med gifteringen på fingeren. Den var så løs nå at hun måtte gå og få forandret størrelse på den. «Ja. Jeg er offisielt symptomfri.» Ordene hørtes ikke virkelige ut. Ikke ennå. Hun kunne fortsatt føle hvordan hjertet dunket da hun og John ventet på dommen fra legen. Den anspente pusten idet de hadde gått inn på konsultasjonsrommet der hennes verden hadde forandret seg til et mareritt for et år siden.

Lesley smilte. «Så fantastisk! Jeg visste at du ville klare det.»

«Gjorde du?» Abi kunne nesten ikke tro det. Hun måtte ta blodprøver hver tredje måned, men forhåpentligvis kom hun ikke til å treffe kreftteamet igjen før hennes årlige undersøkelse neste år.

«Ja.» Ansiktet til venninnen var full av en trygghet som Abi hadde glemt hvordan føltes. «Hva med å feire med en dans litt senere? Du pleide å være ustoppelig når de spilte ’Ice Ice Baby’ på nattklubben ved siden av leiligheten vår i Bayswater.»

Abi hadde pleid å være mye før i tiden. «Jeg vet ikke om jeg er i form til det helt ennå. Det er en stund siden jeg hadde på meg danseskoene.»

«Greit.» Lesley tenkte seg om et øyeblikk. «Hva med litt luftgitar i stedet?» Hun dro det mørke håret sitt ut av den kontoraktige hestehalen og ristet det ned langs ansiktet. Hun kløp seg i kinnene for å få litt mer farge, og hun fikk et skøyeraktig glimt i øynene. «Jeg setter på litt Oasis senere. Det fikk deg alltid i gang.»

«Så lenge ingen spiller ’I Will Survive’.» Abi ristet på hodet. «Jeg tror jeg har fått min dose av den for resten av livet.»

Hun kikket opp på bjørkene som omkranset uteserveringen bak puben og beundret de rosa og blå flaggene som hang i grenene. «Veldig fine flaggdekorasjoner.»

«Jepp.» Lesley tok frem et speil og gned på seg litt leppestift. «Vi tenkte du ville like dem – i bryllupet ditt kunne man knapt nok ta et skritt uten å bli kvalt av dem. Moren din har fått faren din til å stå i en stige nesten hele ettermiddagen for å få hengt dem opp.»

«Stakkars far.»

«Tull. Han likte det. Han begynte til og med å rengjøre takrennene, men heldigvis var det noen som stanset ham før han klarte å skade seg. De kjøpte opp hele lageret i ballongbutikken også.» Lesley pekte på det fargerike virvaret av lilla, gult og sølvfarget ved bakdøren til puben. «Her spares det ikke på noe. Ikke til overlevelsesfesten din.»

Abi kikket opp, ventet nesten at et lyn skulle fare over himmelen. Hun hadde blitt redd for å friste skjebnen. Hver gang hun hadde trodd at hun var i ferd med å bli bedre, hadde hun fått en ny ubehagelig overraskelse. En postoperativ infeksjon som hadde holdt henne fanget på avdelingen. Temperaturen hennes som hadde steget så raskt at hun måtte fraktes med blålys til akuttmottaket og videre til intensivavdelingen. En blodpropp som fikk armen hennes til å hovne opp til dobbelt av det normale og forårsake enorme smerter i dagevis. I mange måneder nå hadde kroppen hennes nektet å la henne tro på en dag i morgen. Nå var det på tide at det skulle endre seg.

Hvis hun bare visste hvordan.

Lesley puttet leppestiften tilbake i vesken og la armene sine rundt Abi. «Jøss, det er virkelig ikke mye igjen av deg.»

Abi smilte inn i skulderen til venninnen. «Kreftdietten. Den slår alt.»

«Sant nok. Tenk på alle pengene du har spart på magesekkoperasjoner.»

Abi lo ikke.

«For tidlig?»

Abi nikket. «Jepp. Du kan vente med festlige kreftvitser til jeg har blitt førti. Det kan være jeg føler meg trygg da.»

«Greit.» Lesley omfavnet henne mer intenst. Hun av alle mennesker visste hvor lite morsomt det siste året hadde vært. Til tross for at hun gikk gjennom de siste stadiene av en opprivende skilsmisse, hadde hun vært ved Abis side hele tiden. Fra diagnosen til operasjonen og til sjokket over å våkne opp med stomiposen hun hadde håpet hun aldri kom til å trenge. Så videre til cellegiftbehandling og enda flere prøver i rom uten vinduer der klassisk musikk ikke klarte å overdøve de nådeløse klikkene fra scannerne. Koloskopi. Klyster. Strålebehandling og tatoveringsmerker. Arr som ville vare livet ut.

Gjennom det hele hadde Lesley aldri veket unna. Aldri sendt oppmuntrende tekstmeldinger uten å følge opp, slik enkelte av Abis såkalte venner hadde gjort. Hun hadde holdt Abi i hånden idet hun ble trillet inn på operasjonssalen. Laget suppe. Laget spillelister som blandet hennes egen skamløse poppregede musikksmak med kjenningsmelodier fra TV-program fra barndommen dere slik at Abi kunne høre på «The Wombling Song» eller de lystige fløytene fra TV-serien Rainbow mens hun fikk cellegiftbehandling.

Hun var glad for at hun hadde en venninne som var med henne i tykt og tynt. De hadde vært forbundsfeller helt siden første klasse på barneskolen da de sammen hadde gitt seg i kast med skolegården der søstrene Hammond og klistremerker med lukt var det som gjaldt. Lesley turte å henge i klatrestativene, og til tross for Abis motvilje i utgangspunktet, hadde hun fått Abi til å gjøre det også. Lesley var ikke den som ga opp, og det siste året hadde vist det til fulle.

De trakk seg løs fra hverandre, og Abi trykket hånden sin mot stedet på magen der stomiposen hadde vært og kjente en bølge av frihet strømme gjennom seg. Det var slutt på å tømme den. Slutt på å skjule den under vide klær. Slutt på å snu seg vekk fra John når han kom inn på rommet idet hun var i ferd med å rengjøre den, eller se ned i gulvet når den gikk tett og hun hadde så store smerter at hun måtte be ham om hjelp.

Det siste året hadde det blitt lettere å betrakte kroppen sin utenfra; nå strevde hun med å føle at den virkelig var hennes.

«Ingen flere kreftvitser, jeg lover.» Lesley klappet Abi på armen. «Men nå synes jeg det er på tide med et glass bobler. Ettersom dette er din fest.» Hun pekte på et enormt banner som hang over utegrillen. «GRATULERER ABI» sto skrevet med kraftige lilla bokstaver mot en bakgrunn med sølvfargede stjerner.

«Høres godt ut.» Abi forsøkte å ignorere nervene som hvisket inne i henne. Det virket fortsatt for tidlig å feire. Altfor tidlig.

Lesley hentet to glass champagne fra radene med glass som sto oppstilt på et bukkebord og ga det ene til Abi. «Skål for deg, min fantastiske venninne. Jeg er så fordømt glad for at det er bra med deg. Og jeg gleder meg til å se hva du tar fatt på, nå som alt er over.»

«Det gjør jeg også.» Abi tenkte på researchen hun hadde foretatt i går – den spirende ideen som fylte henne med en glød hun ikke hadde kjent på årevis. En ny fremtid. En ny start.

Hun tok en liten slurk av champagnen, men den fikk henne bare til å føle seg kvalm. Der forsvant enda en av hennes yndlingsting. Takk, kreft. Lesley tømte glasset i én slurk mens Abi satte fra seg sitt og tenkte igjen på skyggene i Johns ansikt i går kveld. De grå hårstråene hadde begynt å trenge seg gjennom det lyse håret hans. Beinet hans som dinglet nervøst mens han gransket skjermen på telefonen sin.

Vindusbordet på yndlingsrestauranten deres hadde aldri virket så stort.

«Jeg må henge med.» Lesley hentet seg glass nummer to idet Abi vendte tilbake til nuet. «Nå …» hun kikket seg ivrig rundt, «er det på tide å mingle.» Telefonen hennes peip. «Faen.» Hun gravde i vesken og sjekket skjermen. «Det er jobben. Beklager. Jeg er nødt til å ta denne.»

«Gjør det og bli forfremmet.» Abi klappet henne på ryggen. «Ta den. Vær travel og viktig. Inngå den avtalen. Selg de aksjene.»

«Du vet vel at jeg ikke spiller i en episode av Suits?» Lesley himlet med øynene idet hun snudde seg og gikk litt unna. Abi tenkte på hvor mye som hadde skjedd med venninnen hennes det året hun hadde vært syk. Nylig singel. Ny jobb. Ny leilighet. Hun var legemliggjøringen av carpe diem. Nå måtte Abi ta henne igjen.

Lesley snudde seg mot henne og la hånden over telefonen. «Har du ikke tenkt å gå og snakke med den fantastiske mannen din?»

«Selvfølgelig.»

«Bra.» Lesleys stemme steg et hakk. «Nei, jeg snakket ikke til deg, Simon.» Hun snudde seg vekk igjen, og stemmen fikk det profesjonelle preget til en sjef, som var nettopp det hun hadde blitt.

Uteserveringen var i ferd med å fylles opp. Solbriller og hvite trøyer dominerte bildet idet folk viste frem sin solbrune feriehud. Alle var her. Abis kolleger fra administrasjonen på karavdelingen på sykehuset kastet seg over brødpinnene og alkoholen som måker som hadde oppdaget en piknikkurv. Johns kunder og kolleger utvekslet grilltips og snakket om hvilke sjefer som fortsatt kom til å sitte i stillingen ved juletider.

Og aller viktigst: Seb var her, hans vanlige fotballantrekk var byttet ut med en elegant svart skjorte og jeans, som allerede var i minste laget etter nok en vekstperiode. Det mørkeblonde håret hans hang ned i øynene idet han og kjæresten hans Jess vaket rundt fatet med Pimm’s innerst i hjørnet og prøvde å snike seg til et glass når Rob, Abis bror, ikke fulgte med. Hvis han fortsatte med å stirre opp i himmelen slik han gjorde, kunne det være at planen deres ville lykkes.

Idet Abi betraktet de velkjente ansiktene, kunne hun nesten se for seg sitt tidligere jeg stå leende midt i mengden mens hun tyllet i seg rosévin og sang med til «Viva la Vida» idet den ble spilt over høyttalerne. Hvor glad hun hadde vært i å feste. Varmen, musikken og mulighetene som åpnet seg idet hun med kraftig eyeliner og de mest fargerike klærne hun kunne finne, steg inn i et fullpakket lokale. Men den følelsen var for lengst borte. Hun følte at hun hørte til på sidelinjen. Betraktende. Mens hun ventet på at hennes gamle jeg skulle komme tilbake.

Hun kjente en strøm av ømhet idet hun så sin manns høye skikkelse stå opptatt ved den enorme grillen og behendig snu pølser og burgere med den ene hånden mens han holdt en flaske øl i den andre. Puben hadde tilbudt seg å stå for maten, men John ville aldri ha godtatt det. Han var født til å grille. Elsket flammene – kjøttet, de gigantiske tengene – han hadde til og med en svær kokkelue som holdt håret hans på plass.

Han skvatt idet en flammetunge kom urovekkende nært armen hans. Hun kjente bare så altfor godt den bekymringsrynken han fikk i ansiktet, og i går kveld hadde den vært så dyp at hun nesten ikke kjente ham igjen. Telefonen hans hadde summet konstant mens de var ute og feiret på den japanske restauranten like ved kontoret hans. Han hadde forsøkt så godt han kunne å vise henne oppmerksomhet – hadde fortalt hvor glad han var for prøveresultatene, de blå øynene hans skinte da han sa hvor høyt han elsket henne og mens han snakket om alt de hadde å se frem til. Hun visste at han mente det, men hun så også at det var noe annet som opptok ham. De siste ukene hadde hun lagt merke til at han forandret ansiktsuttrykk hver gang hun kom inn i samme rom som ham, og at han lukket laptopen sin hvis hun kastet et blikk bort på skjermen. Hun hadde antatt at det var kreften hennes som var årsaken til det nye hemmeligholdet, men i går kveld hadde hun skjønt at hun tok feil.

Med den lavmælte praten i bakgrunnen fra de andre gjestene som spiste sushi og edamamebønner, hadde hun forsøkt å spørre ham om det, men hadde bare fått forsikringer og klinking med glass mot glass idet han hevet nok en halvliter med Asahi for å skåle for at hun hadde blitt frisk. Hun ønsket å tro på hans benektelser, men hun kunne se at de lange fingrene hans fiklet nervøst med servietten, og at han skvatt til hver gang telefonen hans laget den minste lyd. Sist gang hun hadde sett ham slik var da han startet opp JCN Recruitment for atten år siden. Det var to år med å leve på kreditt før firmaet gikk med overskudd. Jakte på mulige kunder; intervjue potensielle ansatte; finne restauranter og hoteller som trengte arbeidsteam til å rengjøre kjøkken og hotellrom om natten.

Men på den tiden hadde John vært oppglødd. Forhåpningsfull. I går kveld hadde han bare virket utslått.

Men i dag morges hadde hun våknet og sett en annen John ved siden av seg. Han hadde smilt, fleipet og kunngjort at de skulle ha en skikkelig fest for å feire henne. Hele dagen hadde han vært i hektisk aktivitet med å sende tekstmeldinger, ringe og gjøre innkjøp på supermarkeder, han oppførte seg nesten som han var besatt. Alle tilbudene hennes om å hjelpe til hadde blitt vennlig avvist. Hun måtte hvile og få kreftene tilbake. Hun måtte ta vare på seg selv og spare energien til i kveld. Tidligere ville hun ha befunnet seg midt i begivenhetenes sentrum, men i dag, som en følge av hver pasifiserende setning, hadde hun følt seg lenger og lenger unna den personen hun hadde vært før.

Men han gjorde jo ikke annet enn å passe på henne. Og han hadde sannelig fått nok trening i det. Hvis Lesley hadde vært hennes høyre hånd under behandlingen, hadde John vært hennes venstre. Han hadde vært så snill og omsorgsfull så lenge – han fortjente dette øyeblikket med å sprette champagnekorker på en solfylt septemberkveld. Disse brune hendene som justerte styrken på grillen hadde gitt henne isbiter under cellegiftbehandlingen. Skiftet sengetøy. Tørket opp oppkast fra gulvet og vasket det glisne håret hennes. De hadde strøket henne over hånden de endeløse kveldene på avdelingen, gitt henne smertestillende og tørket tårer. Svært mange tårer.

Han hadde forlatt grillen nå for å hjelpe Abis mor med å sette frem kakene som forskjellige venner hadde laget for å feire denne stunden. Moren hadde selvfølgelig slått alle sammen med en gedigen kreasjon som var formet som en champagneflaske. Hun var aldri en som lot seg overgå av andre. Den var dobbelt så stor som den som kom som nummer to, var dekorert med glasur av frosset kjernemelk som var formet som små bobler som skulle etterligne sprettingen av korken.

Abi kjente det knøt seg i magen.

«Kom igjen, Abi.» John holdt frem et glass. «Tøm dette. Det er på tide du danser på bordene klokken fem om morgenen igjen.»

Abi ville heller ha lagt seg i sofaen og sett på EastEnders.

Hun tok glasset. «Okei.» Hun trakk pusten dypt og forsøkte å tvinge tvilen til side. Hun ville lære å stole på kroppen sin igjen. Og hun var heldig som var her – var i stand til å se disse ansiktene og høre disse stemmene og være en del av den store verden igjen. Hun gikk nærmere John og la armene sine rundt ham. Bak ham så hun den gamle sjefen sin svinse leende forbi sammen med Simeon, en av Johns største kunder. Det var den type latter som hørte til på en date der begge visste at daten ikke var over når regningen kom. Abi visste at hun og John hadde vært på slike dater en gang. Hun ønsket hun kunne se for seg at det ville skje igjen. At han kunne slutte å være pleieren hennes og ganske enkelt begynne å elske henne igjen.

John tok et skritt tilbake. «Er alt i orden, Abi?» Hun hatet engstelsen i øynene hans. En gang hadde hun fått ham til å le. Hadde gjort ham stolt. Nå var hun enda en bekymring på listen hans. Vel, det skulle hun få endret på. Hun skulle få tilværelsen på rett spor igjen. I kveld ville hun fortelle ham hva hun hadde tenkt å gjøre, og hun visste hvor glad han kom til å bli. Han hadde bedt henne om å gjøre det i mange år, og nå ville hun endelig høre på ham.

«Ja da.» Hun forsøkte å kysse ham, men han snudde seg i siste øyeblikk, og hun mistet balansen og endte nesten opp i grillen sammen med burgerne.

«Bra.» Han snudde seg igjen og kysset henne på pannen. Han hadde aldri kysset henne der før i tiden. Alltid på munnen eller halsen eller mer interessante steder lenger ned. Nå var kyssene hans tørre. Forsiktige. Kreftkyss. «Jeg beklager at jeg maser.»

«Det er ikke mas.» Hun tok hånden hans. «Men la oss ha en kveld fri fra Casualty-stemningen. Jeg har det helt fint nå.» Hun ignorerte trettheten som syntes å tynge henne ned. «Greit?»

«Høres bra ut.» Han slapp hendene hennes og vendte tilbake til det han holdt på med.

«Flott.» Hun klappet ham på baken, slik hun hadde gjort tusen ganger før i tiden, men ønsket at det ikke virket så tvungent. De ville bli vant til dette. Til dagene og nettene som lå foran dem. Til å ha en fremtid.

Hun tok glasset sitt og forsøkte å drikke. Igjen smakte boblene bittert mot tungen. Hun var så opptatt av hvordan hun skulle svelge at det tok en stund før hun la merke til at John slo på glasset sitt.

Å, gud. Hun tvang champagnen ned.

«Nei, John.» Hun ville ikke at han skulle snakke høyt om hellet deres. Hun ville ha det hos seg. Vokte det som en hånd over en blafrende flamme.

Hun følte at alles øyne var rettet mot henne, og fikk lyst til å synke i gulvet. Nå skjønte hun hvorfor Rob alltid hadde foretrukket å leve i skyggen av andre. Det var rolig der. Fredfullt. Hun stirret intenst på klikk-klakkene sine, telte de små rosa perlene som var festet på stroppene.

John var så følelsesladet at stemmen skalv. «Dere vet alle hvorfor vi er her.» Han trakk pusten dypt. «Hun klarte det. Hun ga oss noen skikkelige støkk på veien, men den herlige jenta vår klarte det faen meg.»

Folk huiet og jublet. Abi prøvde å sende et «redd meg»-blikk til Lesley, men hun var for opptatt med å fnise sammen med en mann i røde chinosbukser til å legge merke til det.

John ventet til støyen hadde lagt seg. Han var alltid trygg på seg selv foran en folkemengde – det kom fra et helt liv med å selge inn virksomheten sin til folk som vanligvis ikke visste at de ønsket den.

«Jeg vil komme med en stor takk til alle dere. Takk for at dere hjalp til. Takk for alle gryterettene og suppene og alle sesongene med Game of Thrones på DVD.» Telefonen hans begynte å ringe, og det gikk skjelving over ansiktet hans. Han tok den opp og så skremt på den som om det var en håndgranat med splinten trukket ut. Abi verket etter å se hva som sto på skjermen. Han stakk den ned i lommen igjen. «Beklager, alle sammen. Ja, det er min – og alle sammen kan få mobbe meg etterpå.»

Han klistret på seg et smil. «Nå er det bare å drikke. Spise. Feire. Fordi vår kjære Abi er her for å bli. Og jeg kunne ikke vært gladere. Og jeg kunne ikke vært heldigere. Jeg er så utrolig …» Øynene hans møtte hennes, og hun kjente tårene begynte å svi. «Jeg er så utrolig glad for at jeg får tilbringe mer av livet sammen med denne vakre og sprø virvelvinden av en kvinne.»

Abi kikket opp på himmelen. Det virket ikke som om den hadde ramlet ned. Hun merket at neglene hennes skar inn i håndflaten, og hun rettet forsiktig ut fingrene.

John hevet glasset. «For Abi!»

«For Abi!» Alle andre gjorde det samme.

Abi smilte, følte en stille glød av noe som hun husket som lykke.

Lykkelig. Ja. Hun var det. Innerst inne kunne hun føle lettheten som hun husket fra livet sitt før. Snart ville hun lære seg å stole på den.

Mannen hennes hevet hånden for å stilne forsamlingen.

«Så la oss more oss. Og ingen får gå hjem før noen har spydd og det har vært minst ett forsøk på å stjele et piknikbord.»

Mer huiing og applaus. Forsamlingen delte seg opp i mindre grupper. Abi pustet inn lukten av grillkull som om det var første gang hun luktet den.

«Du drikker ikke fort nok.» Lesley var ved siden av henne igjen.

«Jeg bare varmer opp.» Abi tok en slurk til og kunne allerede kjenne at hun fikk hodepine. «Hvordan var det?»

«Halvhjertet.» Lesley smalnet øynene. «Men det er en begynnelse. Vi får deg snart tilbake til normalen.»

«Det tviler jeg ikke på.» Det var først da Lesley gikk for å finne noe ostesnacks, at Abi skjønte at hun ikke ante hva som var normalt lenger. Alle disse dagene hun ikke hadde forventet. Et helt liv å leve. Hun kunne legge planer nå. Få ting til å skje. Få drømmer til å gå i oppfyllelse.

Så skiftet musikken, og «Don’t Stop Me Now» strømmet gjennom uteserveringen. John snudde seg mot henne med hånden utstrakt.

«Kom igjen. De spiller vår sang.»

Hun lo. «Og jeg som trodde at du hadde satt den på fordi den var en av de få sangene du faktisk hadde hørt om.»

«Frekkas.» Han holdt henne tett inntil seg før han svingte henne vekk. Det gikk rundt i hodet hennes, men hjertet hennes fløy av gårde idet han dro henne inntil seg igjen. «Du tuller med meg, Abs. Du føler deg egentlig bedre.»

Han snurret henne rundt raskere og raskere, og noe hos Abi tok fyr. De var omgitt av glede, i smilene og blikkene fra vennene og familien hennes. Menneskene hun hadde overlevd for. Hun glemte morgendagen. Hun glemte å være redd. I stedet klemte hun seg inn i Johns armer, og de gynget sammen og hun var takknemlig. Takknemlig for at lungene hennes fortsatt fungerte, at hjertet fortsatt slo, og at hun fortsatt var her.