Ruth Hogan

Kanskje danser vi i morgen

Oversatt av Toril Hanssen MNO

Ruth Hogan

Kanskje danser vi i morgen

Oversatt av Toril Hanssen MNO

Til Duke Roaring Water Bay.

Min fryd.

… en har forlatt oss for bestandig.

For bestandig, for alltid

… vi blir igjen alene, for å begynne livet på nytt.

Vi må leve

… vi må leve.

Anton Tsjekhov: Tre søstre

Etikette kan defineres som kunsten å føre seg korrekt i selskapslivet. Som i alle andre kunstformer, vitenskaper eller sfærer av livet er bestemte tradisjoner av mange og gode grunner overlevert ned gjennom tidene, og bare de meget tankeløse kan finne det unødvendig å ta hensyn til de regler og normer man bør holde seg til i selskapelig omgang.

Lady Troubridge: The Book of Etiquette

Den gamle damen fyller lungene med frisk høstluft, slår ut med armene og synger en perfekt høy C. Ren og klar stiger tonen over gravsteinene nedover skråningen foran henne. Ingen er der til å høre stemmens forbausende kraft og fullkomne tonehøyde, bare kråkene i furutrærne som står spredt rundt i landskapet, og et ekorn som graver frem eikenøtter fra lageret sitt ved siden av et skjevt steinkors.

Kvinnen stikker hendene i lommen på den velbrukte tweedkåpen og minnes med et smil en skarlagensrød silkekjole hun hadde på seg i et annet liv, for mange år siden. Nesten samme nyanse som de slitte røde skoene hun har på nå. Under mønsteret av rynker i det furete ansiktet ses fortsatt spor av usedvanlig skjønnhet, og øynene hennes tindrer, fulle av nysgjerrighet, mens hun speider utover området foran seg. Sakte begynner hun å gå ned, i sikksakk over det rimete gresset mellom gravene. Ekornet skvetter opp og vifter urolig med halen idet hun nærmer seg, men nekter å forlate forrådet av nøtter.

Da hun kommer til gangveien nederst i skråningen, får hun se en enslig, forpjusket rose med lyserøde kronblader kantet av frost ligge ved føttene sine. Hun tar den opp og ser nøyere på den, beundrer den tandre skjønnheten, før hun varsomt legger den på en gravstein like ved. Livet er fullt av små gleder hvis man vet hvor man skal se etter dem, og kvinnens klare øyne søker dem alltid og finner dem, selv i de mørkeste tider og på de tristeste steder.

En svart skikkelse stuper fra himmelen og lander ved siden av henne, ordner fjærene og skriker høyt. En annen kråke kommer til, så enda en og enda en. De blir flere og flere der de følger etter henne gjennom den rustne jernporten og inn i parken, noen hoppende bak og ved siden av henne, andre seilende rundt hodet hennes. I parken er det nesten tomt, bare et par hundeluftere er å se, og noen barn som tar en snarvei hjem fra skolen. Hun tar en papirpose opp av kåpelommen og begynner å strø ut innholdet.

Mens kråkene napper til seg og sluker sitt daglige brød, løfter kvinnen blikket henført mot himmelen der mørke skyer blir kranset med strålende kobberrødt fra den kommende solnedgangen.

Små gleder.

Kapittel 1

Masha

For flere år siden …

I dag er det 6,3 grader i bassenget, nesten ikke varmere enn i et likhus, men så er jeg ikke helt død ennå.

Disen henger lavt over den blå vannflaten, som tørris på et belyst dansegulv i et diskotek, men dypt under den klare, skimrende overflaten skal dette bli min siste dans. En danse macabre. Den bitende kulden lindrer lik en ispakning mot intens smerte og virker søvndyssende. Kroppen kjemper instinktivt for å holde seg i live, og jeg kjenner det svi i lungene, som skriker etter luft.

Men som hos David Bowies Major Tom føles det veldig stille i hodet.

Det sies at like før man dør, passerer hele livet i revy, men jeg ser bare et eneste fragment. Øyeblikket da jeg våknet og han var borte. Dette er de siste glimtene av tid da kropp og sjel fremdeles er forent i den flyktige alkymi vi kaller å være «i live». Sorgen er for voldsom til å bære og har tæret bort all kraft, derfor tar sjelen min farvel med det legemet den en gang kalte sitt hjem.

Det er en slik lettelse bare å gi slipp.

Kapittel 2

Alice

For flere år siden

Den deilige, søte duften av karamell og frukt fylte kjøkkenet da Alice åpnet ovnsdøren og forsiktig tok ut den varme formen. Ananasterte. Det var Matties favorittkake. Alice så på vegguret. Nå kom han snart hjem, skrubbsulten som vanlig etter en ettermiddag i bassenget. I dag skulle Mattie ta prøven til svømmemerke i bronse, og det innebar allslags utfordringer, blant annet grunnleggende livredning. Hun var ikke i tvil om at han kom til å klare alt med letthet. Han hadde boltret seg fryktløst i vann helt fra han var en neve stor, og lært å svømme før han begynte på skolen.

Alice helte noen poteter i vasken så de var klare til å skrelles til middagen: shepherd’s pie – også en av Matties favoritter. Hun ville skjemme ham bort i dag, ikke bare på grunn av svømmeprøven, men fordi hun elsket sønnen sin så grenseløst og alltid var redd for at hun ikke sa det til ham ofte nok. Å vente på at han skulle komme hjem fra skolen, var dagens høydepunkt for henne. Da potetene var ferdigskrelte, satte hun dem til koking og vendte terten ut av formen og over på et fat. Hun så på klokken igjen. Hvert øyeblikk nå. Hun tørket duggen av kjøkkenvinduet med håndbaken så hun kunne følge med når han kom bortover gaten, og straks etter fikk hun se ham, sleivete kledd, med blazeren åpen til tross for kulden, slipset dinglende og den ene skolissen løsnet. Han hadde en sekk over den ene skulderen, en treningsbag over den andre og et stort smil i hele ansiktet. Han kom skramlende inn bakdøren, slengte sekken på en kjøkkenstol og treningsbagen på gulvet og satte kursen rett mot kaken.

«Ta det rolig, unge mann!» sa Alice og smilte av det ivrige ansiktet. «Hvordan gikk det?»

«Jeg klarte det!» sa sønnen og kjørte triumferende neven i været, fremdeles med blikket festet på kaken.

«Det visste jeg at du ville,» sa Alice og rufset ham i det ennå fuktige håret. «Gå og skift og legg alt det våte tøyet på badet, så skal du få smake på kaken.»

«Mammaaa!» protesterte Mattie blidt, men han rev treningsbagen opp fra gulvet og tok trappen i firsprang. Da Alice hadde skåret et kakestykke, hadde han allerede skiftet av seg skoleuniformen og var tilbake på kjøkkenet.

Kapittel 3

Masha

Nå

I dag er det 10,4 grader i bassenget, og en bitende vind stryker over vannflaten. Charleston friluftsbad ble åpnet i 1931 – vakkert å se på og arena for lek og fornøyelser. Men innen midten av 1980-årene var lyden av plasking og barnelatter bare et fjernt ekko. De neste tjue årene sprakk og flasset flisene i det tomme bassenget og ga grobunn for ugress. Veggene i omkledningsrommene ble myke av mugg, og flaggdukene rundt bassenget dasket slapt mot gulvet, lik langsomt døende fisk. Restaureringen av anlegget var et lite mirakel og resultat av innsatsen hos en besluttsom nabolagsgjeng med vanlige, usedvanlige mennesker som, for noens del, hadde lært å svømme der som barn. Jeg for min del er usigelig takknemlig. Bassenget hvor jeg iført nylonbadedrakt med sid buksebak lærte å plaskesvømme mens jeg klamret meg til en ekkel isoporplate, lå inne i en stygg betongkasse, der luften var stinn av varm klorinstank og man risikerte å få fotvorter hvor enn man trådte. Charleston i soloppgangen er overjordisk vakkert.

Men også min straff.

Hver uke kommer jeg hit for å drukne. Nesten.

Jeg er en autoritet på drukning, og jeg har studert saken grundig. Jeg har satt meg godt inn i Francesco Pias arbeid. Frank er en sølvrev med to mastergrader og et bredt smil. Han har også vært livredder i over tjue år og er en internasjonalt anerkjent ekspert og en legende på området. Drukning. Spesialemnet hans er drukning. Jeg kan hans «instinktive drukningsreaksjon» utenat ord for ord. Den er lagret på mine YouTube-favoritter.

I dag er det glitrende frost på bakken, og vannet kommer til å være bitterlig kaldt, men det tar imot meg, som alltid, med en sirenes favntak og lokker meg dypere og dypere. I begynnelsen holdt jeg bare hodet under vann i badekaret. Men det var ikke nok. Badet mitt er så koselig at det ikke egner seg til virkelig å leke med døden. I bassenget svømmer jeg under vann bort til trappen ved den dype enden, der jeg holder meg fast i rekkverket til lungene imploderer og jeg drukner. Nesten. Japanske perledykkere kan holde pusten i opptil sju minutter når de leter etter undervannsskatter, men vanlige mennesker klarer bare tretti til førti sekunder. Min personlige rekord hittil er rett oppunder to minutter. Det er selvpåført vanntortur.

Etter svømmingen (jeg må faktisk svømme litt også, ellers kan det se rart ut) går jeg hjem til et rommelig edvardiansk hus – hvor det er høyt under taket, og jeg har tilsvarende høye fyringsutgifter – som min mormor sjenerøst etterlot sin eneste datterdatter. Ulvehunden min, Haizum, hilser meg med uhemmet begeistring. Han er en langbeint, hårete hund med øyne som en engel og ånde som et ondt troll. Han er også min grunn for å leve. Bokstavelig talt. Han har appetitt på alt som er motbydelig og uheldig, og kosten hans har hittil omfattet det meste av innholdet i søppelspannet, fuglebæsj, hele hvitløkfedd, et såpestykke, en død frosk og et par gummihansker. Jeg har også noen formidable dyrlegeregninger.

Etter lunsj bestående av sandwicher med salt og eddik-chips, som jeg deler med Haizum, setter jeg meg ved skrivebordet og later som om jeg jobber. Jeg er heldig som har en jobb som lar meg jobbe hjemmefra når jeg ikke tar imot klienter, og skaffer meg et sted hvor jeg kan snakke med dem, så jeg slipper å ha dem hjemme.

Gud forby! Haizum synker furtent ned på sengen sin, skuffet over at en tur ikke er neste punkt på timeplanen. Jeg skummer gjennom noen e-poster, sjekker dagens ord på favorittordbokens nettsider («fillefrans» – lurvete, sjuskete eller ustelt) og går automatisk videre til YouTube. Hvordan i all verden klarte vi å kaste bort tid før vi fikk internett? Jeg holder ut en times tid før jeg gir opp. Som regel klarer en tur til Charleston å roe mine indre demoner en stund. Men ikke i dag.

Idet Haizum hører båndet bli hektet av kroken, bykser han opp, og en virvel av bein og hår sklir hasardiøst over det flislagte kjøkkengulvet. Kirkegården ligger på den andre siden av parken, bare en kort spasertur herfra, og det er ennå en snev av jord og høst i den kalde, skarpe luften, som kjennes berusende å puste inn. Om bassenget er min straff, er kirkegården mitt tilfluktssted, og i dag er den eventyrlig vakker. Den er et fint eksempel på en viktoriansk hagekirkegård, og viktorianerne behandlet døden så nydelig. Kneisende trær står vakt over radene av imponerende gravsteiner og vakre skulpturer. Englene er favorittene mine, og det er en hel hærskare av dem her. Noen, de på barnegravene, er små med uutviklede vinger og hendene mykt foldet i bønn. Noen står taust våkende med nedslått blikk og passer på dem som ligger under føttene deres; andre strekker armene mot himmelen og sprer ut vingene, klare til å fly.

Men én av dem skiller seg ut. Hver linje og bue i den polerte marmorfiguren, og det fredfylte uttrykket i ansiktet, fortryller meg. Hun er englenes Cate Blanchett, og hun kneler på en grav her i den eldste delen av kirkegården, ganske nær kapellet. Men om hun noensinne bestemmer seg for å folde ut de praktfulle vingene, er jeg sikker på at hun kommer til å fly med utsøkt eleganse rett opp til himmelen.

Jeg håper himmelen finnes. For når den man elsker høyest, allerede er død, er det bare der man kan bli gjenforent, og hvis himmelen bare er ønsketenkning eller en myte, forsvinner håpet om gjenforening for alltid.

«Men hvis den finnes, kommer jeg dit noen gang?»

Jeg vet at engelen ikke kan svare meg, men jeg finner bestandig en viss trøst i det vidunderlige ansiktet. Jeg tilhører egentlig ikke noen bestemt religion. Jeg er ikke noe menighetsmenneske. Jeg vil heller klare meg på egen hånd. Tanken på at fullstendig fremmede skal klemme meg og si at de elsker meg, og at det gjør Gud også, gir meg lyst til å ta beina på nakken. Hvordan kan de vite det? Kanskje han ikke gjør det. Jeg ville regne meg som heldig hvis han kunne overtales til å mene at min tendens til å være blasfemisk, min sykelige aversjon mot feiginger og elendige bilførere, og skulking av konfirmasjonstimer da jeg var tretten, kan kompenseres ved at jeg er snill mot dyr, og forholdsvis konsekvent – kanskje ikke alltid med hell – forsøker å være et noenlunde anstendig menneske. For det må da være viktigere enn å følge noen andres vilkårlige religiøse regler?

«Hva tror du?»

For meg ser ikke engelen ut som noen paragrafrytter. Jeg tar tausheten hennes som et ja. Og om jeg ikke er noe menighetsmenneske, er det nok av dem som gjerne vil være med, men simpelthen ikke er velkomne. Jeg foretrekker å betrakte meg selv som frilansreligiøs. Jeg liker engler, derfor har jeg gjerne et mer positivt syn på religioner som inkluderer englene. Og desto bedre hvis det ikke oppmuntres til unødig klemming.

Bakken er dekket av fuktig, etter hvert råtnende løv, hvor gnistrende høstfarger falmer og går over i grått og brunt vinterslaps. Haizum skyver snuten gjennom løvet og snuser grådig etter lukten av pinnsvin, rever og gud vet hva annet. Jeg kjenner bare lukten av nyoppgravd jord og forråtnelse. En enslig kråke holder vakt på en gravstein med anker og kors, og iakttar oss med nervøs mistenksomhet der vi går. Den utstøter et kra i protest idet vi kommer for nær, for så å slå ut de svarte vingene og seile opp i en av de mørke, høye furuene. Et par ekorn piler krafsende opp- og nedover den ru barken på den tykke stammen, lik et par eksalterte unger som leker «kom og ta meg», og Haizum følger dem med øynene, frustrert over at de er utenfor rekkevidde. Det gylne ettermiddagslyset blekner sakte, og nå kjenner jeg lukten av et bål. Om ikke lenge er alle englene mine innhyllet av mørke.

Men ingen engel kommer til å markere min grav. Ingen vil komme til min begravelse, bortsett fra begravelsesfolkene og presten. Det blir ingen blomster, ingen salmer, ingen musikk som kaller frem tårer. Faktisk ingen tårer i det hele tatt. For det kommer ikke til være noen sørgende der. Pleiehjemmet – eller Aftensol, som jeg kaller det – der jeg vil ha tilbrakt mine eldre dager og ventet på døden i upassende kjoler og sko, stinkende av billig, roseparfymert talkum og tiss og med rød leppestift på tennene, kommer til å juble over å bli kvitt meg. Presten, sikkert en kortvokst og mager fyr med veik hake og lespe-s og beige underbukser med gylf under messedrakten (eller i disse dager med kirkelig likestilling, utvasket grå kjempetruse og en bh like innbydende som en tannlegestol) kommer vel til å sende kisten min til forbrenningsovnen med ordene: «Thunderbirds, kjør på!»

Hvis jeg er heldig, får jeg kanskje en bønn.

Dette er selvfølgelig ikke den begravelsen jeg ville valgt. Jeg ville foretrukket en begravelsesvogn med glassvegger, trukket av to nydelige svarte hester, og få «Casta Diva» fra Bellinis Norma spilt mens kisten min blir båret inn i en praktfull gotisk kirke. Det er fristende å ta med en Jean Paul Gaultier-modell i matrosdress. Presten skulle være høy, mørk og karismatisk, hellig nok til å tjene Guds hensikt og guddommelig nok til å tjene min. Forsamlingen skulle være elegant kledd og deres sorg tydelig, men verdig. Kisten min skulle gli inn bak purpurrøde fløyelsforheng til tonene av «La Vie en Rose», og min elskede gutt ville naturligvis være der og følge meg ut.

Søte drømmer.

Idet vi forlater kirkegården, svinner dagslyset, og vi befinner oss i en skumrende skyggeverden, der parken ligner en Artur Rackham-illustrasjon med høye, svarte trær som strekker tynne grener over en dypfiolett himmel. Musikkpaviljongen danner en spøkelsesaktig silhuett mot rødgylne skyer som slører senhøstens flammende solnedgang. Vi tar en snarvei over det gjørmete gresset som allerede er stivt av frost, og Haizum løper hit og dit på jakt etter innbilte smådyr og avskyelige lukter, mens jeg går målbevisst for ikke å virke som et lett bytte for en raner som er ute etter å stjele en mobil. Da vi nærmer oss gangveien, får jeg øye på den lille fillefrans-damen som mater kråkene. Hver ettermiddag kommer hun med en pose brød til de støyende, svarte fuglene som sitter klare i tretoppene på den siden av parken som grenser til kirkegården. Mens de urolig og skubbende flokker seg på gresset og venter på at hun skal strø ut brødet, minner de om en gjeng sure tenåringer som henger på et gatehjørne. Damen er innpakket i en flere nummer for stor, lappet tweedkåpe, har rød ullue med dusk og brune sokker i røde sko med ankelrem. Min bestemor sa bestandig: «Rød hatt, ingen underbukser!» Jeg kaller henne «Sally rødsko», men jeg aner ikke hva hun heter i virkeligheten, eller om hun har eller ikke har på seg undertøy.

«Hei,» roper jeg idet vi kommer til gangveien. «Det blir kjølig i kveld.»

«Faen ta deg,» svarer hun med et smil. «De fordømte svartfuglene spiser opp brødet mitt.»

Vokabularet gir ikke riktig inntrykk av hennes vesen. Hun er alltid like elskverdig, og hun bruker kraftuttrykk med nydelig uttale. Den bokstavelige betydningen er underordnet. «Faen ta deg» er hennes versjon av «God kveld». Det er som om det er blitt rot i hennes indre ordbok, så alle ordene og deres betydning er stokket om. Hun har klare perioder der hun uttrykker seg mer vanlig, men slik er det ikke i dag. Kanskje dette bare er det omvendte av den prosessen vi går gjennom når vi er små – der vi lærer nye ord og kombinerer dem med deres betydning, omtrent som i det kortspillet der man legger ut alle kortene med baksiden opp, og så etter tur velger to kort til man har to like, altså et par. Da jeg var liten, syntes jeg bestandig det var spennende å gjemme på interessante ord til jeg kunne pare dem med betydningen. Jeg holdt «faen» for meg selv helt til en dag da jeg i niårsalderen greide å smette det inn i en samtale med min mor. Hun ga meg ikke den nøyaktige betydningen, men smekket bak på leggene ga meg en viss anelse. Kanskje Sallys par bare glir fra hverandre hele tiden.

Hun kaster de siste brødbitene ut på gresset, og Haizum glefser i seg litt, før jeg skynder meg og trekker ham unna i båndet. Mitt «adjø» drukner i ståket fra flaksingen av kråkevinger mens fuglene krafser og krangler om de få smulene som er igjen. Vi tar den vanlige veien langs utkanten av bowlingplenen og rundt kirkegården, før vi går tilbake bortover den bredere veien mot musikkpaviljongen. En svarttrost blir skremt av Haizums grundige undersøkelser av busker og kratt og sender ut varselrop som gjenlyder i tussmørket. Igjen kjenner jeg lukt av røyk, idet folk nå kommer hjem fra jobb og tenner lys og fyrer i ovnen i de store viktorianske husene som vender ut mot parken.

Straks Haizum kommer inn ytterdøren, går han rett til vannskålen og slurper høylytt av den, for så å etterlate kjøkkengulvet fullt av savl og vann som jeg, som har tatt av meg støvlene ved døren, selvfølgelig tråkker i. Jeg tenker bestandig at jeg skal lage meg en kopp te når jeg kommer hjem fra kveldsturene våre.

I kveld skjenker jeg meg som vanlig et glass vin.