Justin Cronin

Speilbyen

Oversatt av Geir Uthaug

Justin Cronin

Speilbyen

Oversatt av Geir Uthaug

Tilegnet min familie

Og hvordan kan jeg finne ut

av menneskets ondskap og av Gud?

Jeg, en fremmed blant fortapte,

på en jord jeg aldri skapte.

       A. E. HOUSMAN

PROLOG

Fra den første skrivers opptegnelser («De Tolvs bok»)

Fremlagt på den tredje globale konferansen om den nordamerikanske karanteneperioden

Senteret for studier av menneskehetens kulturer og konflikter

Universitetet i New South Wales, Den indo-australske republikk

16.–21. April, 1003 E.V.

[Utdraget begynner]

FEMTE KAPITTEL

For det skjedde at Amy og hennes venner kom tilbake til Kerrville, på stedet Texas.

Og der fikk de vite at tre blant dem var tapt. Og de tre var Theo og Mausami, hans hustru, og Sara, som ble kalt Legeren Sara, Hollis’ hustru.

For på stedet Roswell, hvor de hadde søkt beskyttelse, hadde en stor viralhær angrepet dem og slaktet ned for fote. Og kun to av flokken hadde overlevd. Og det var Hollis, Den sterke, Saras mann, og Caleb, sønn av Theo og Mausami.

Og de sørget inderlig på grunn av vennene de hadde mistet.

Og på det stedet som heter Kerrville, tok Amy til å leve blant Søstrene, som var Guds kvinner. Og det samme gjorde Caleb, som ble tatt hånd om av Amy.

Og i denne samme perioden tok Alicia, som var Alicia med Knivene, og Peter, Tidens mann og slo seg sammen med Ekspedisjonskorpset, som var soldater fra Texas, for å dra på leting etter De Tolv. For de hadde lært at å drepe en av De Tolv var også å drepe hans Mange, og å sende deres sjeler til Herren.

Og mange slag ble utkjempet, og mange liv gikk tapt. Men ikke fikk de drept De Tolv, ei heller kunne deres bosteder oppspores. For slik var ikke Guds vilje på denne tiden.

Og på denne måten gikk årene, fem i alt.

Og da denne tiden gikk mot slutten, mottok Amy et tegn, og dette tegnet var en drøm. Og i drømmen kom Wolgast til henne, i skikkelse av en mann. Og Wolgast sa:

«Min herre venter. Og det stedet han venter, er et stort skip der han bor. For en forandring vil komme over landet. Snart vil jeg komme og hente deg, for å vise deg veien.»

Og den mannen var Carter, den Tolvte av De Tolv. Som skulle kalles Den Bedrøvelige, en rettskaffen mann av sin generasjon, som elsket GUD.

Og slik ventet Amy på Wolgasts tilbakekomst.

SJETTE KAPITTEL

Men på denne tiden var det også en annen av menneskehetens byer, på stedet Iowa. Og dette var kjent som Heimlandet.

Og på det stedet holdt det til en menneskerase som hadde drukket en virals blod, så de kunne få leve, og styrte i mange generasjoner. Og disse fikk navnet De rødøyde. Og den største blant disse var Guilder, direktøren. En mann fra Tiden Før.

Og viralen som de hentet sin næring fra var Grey. Som kaltes Kilden. For hans blod stammet fra Zero, som var Far til De Tolv. Og Grey tilbrakte sin tid i lenker. Og han led mye.

Og på dette stedet levde folk som fanger for å tjene De rødøyde, og gjorde alt de ble beordret. Og en av disse fangene var Sara, hun som leget. Hun ble fanget på stedet Roswell, og hennes venner visste ikke at hun levde.

Og Sara hadde en datter, Kate, men barnet ble ført bort. Og De rødøyde fortalte Sara at barnet hennes ikke hadde overlevd. Og det voldte henne stor sorg.

Og det skjedde at barnet ble overgitt til en av kvinnene blant De rødøyde. Og dette var Lila, Wolgasts kone.

For Lilas datter var død i Tiden Før. Og selv om det var gått mange år, var det fremdeles et åpent sår i hennes sinn. Og hun fant trøst i Kate, og innbilte seg at det var datteren hun hadde mistet.

Og det skjedde at visse mennesker i Heimlandet reiste seg mot sine undertrykkere, og dette var opprørerne. Og Sara sluttet seg til dem. Og hun ble sendt til Lila for å tjene henne i Domen, hvor De rødøyde bodde, så hun skulle lære mer om hva de foretok seg. Og slik fikk hun vite at hennes datter var i live.

Også på denne tiden oppdaget Alicia og Peter reiret til Martinez, Den Tiende av De Tolv, på stedet Carlsbad, og der kjempet de med hans Mange. Men Martinez fant de ikke, for han hadde flyktet fra dette sted.

For Zero hadde befalt Guilder, Direktøren, å bygge en mektig festning hvor De Tolv skulle holde til. Og livnære seg av dyreblod og også blodet fra Heimlandets innbyggere. For deres Mange hadde fortært nesten alt levende på jorden, og gjort den til en ødemark, som hverken passet menneske eller viral, og heller ikke noe annet slags dyr.

Og etter deres plan hadde De Tolv bedt De Mange om å forlate sine mørke steder, og de døde. Og dette ble kjent som Avkastningen.

Og De Tolv fortsatte sine ferder til Heimlandet, som lå mange mil borte, slik at de kunne herske over jorden.

SYVENDE KAPITTEL

Men der var en som ikke ville høre på Zeros befaling, og det var Carter den Sørgmodige, den Tolvte av De Tolv. Og han ba Wolgast lede Amy til dette stedet hvor han holdt til, for at de to kunne slutte seg sammen mot hans kumpaner.

Og Amy fulgte denne befaling og forlot stedet Kerrville for å reise til stedet Houston. Og i hennes følge var Lucius, den Trofaste, som var hennes hjelper, og en mann som var rettskaffen i GUDs øyne.

Og på stedet Houston fant Amy skipet som het Chevron Mariner, og Carter holdt til i dets buk. Og mye skjedde dem imellom. Og da Amy kom ut, var hennes legeme ikke lenger et barns, men en kvinnes. Og sammen med Lucius tok hun fatt på reisen til Heimlandet, for å ta opp kampen mot De Tolv.

Og slik på denne tiden reiste også Peter, Tidens mann og Michael, som kaltes Michael den Dyktige, og Hollis, Saras mann, til Heimlandet for å lære det å kjenne. For de hadde fått det for seg at Sara ble holdt som fange på dette sted sammen med mange andre.

Og i den samme periode reiste også Alicia til stedet Iowa for å oppspore Martinez, den Tiende av De Tolv, som hun hadde sverget å drepe. For Martinez var den ondeste av disse demonene, en som hadde drept mange kvinner, og en jordens svøpe.

Men Alicia ble tatt til fange i Heimlandet og måtte gjennom mange prøvelser under De rødøyde og deres håndgangne folk, som kaltes koller. Og den verste av kollene var Svin. Men Alicia var sterk og underkastet seg ikke.

Og da Svin en kveld kom til cellen hennes så han kunne få tilfredsstilt sine onde lyster, sa Alicia: «Du får løsne lenkene mine så du kan komme bedre til.» Og hun slo lenken rundt nakken hans, og slik drepte hun ham. Og hun flyktet og drepte mange andre.

Og i villmarken bortenfor Heimlandet kom Amy til henne, og Alicia så at nå hadde hun en kvinnes legeme og sinn. Og Amy trøstet henne, for de var blodssøstre.

Men Alicia hadde en hemmelighet, og dette var hunger etter blod. For De Tolvs smittestoff vokste seg sterkt i hennes indre, så hun var i ferd med å bli en viral. Og dette tynget henne, for hun var meget glad i sine venner, og ville ikke være borte fra dem.

Og på samme tid ble Sara oppdaget av De rødøyde, og hun ble tatt til fange, og led mye vondt. For Guilder, Direktøren, ønsket at alle som hadde samrådet seg mot ham, skulle få lære hans vrede å kjenne.

Men oppgjørets time var nær forestående. For Amy og Alicia hadde sluttet seg til opprørerne, for å væpne seg mot De rødøyde. Og seg imellom klekket de ut en plan for å frigjøre folket i Heimlandet og gjøre ende på De Tolv og å redde Sara.

ÅTTENDE KAPITTEL

Og det skjedde at Peter og hans venner kom til stedet Iowa. Slik at alle som var der dannet en styrke. Og den sterkeste av dem var Amy.

For hun hadde overgitt seg til De rødøyde idet hun sa: «Jeg er leder for opprøret, gjør med meg som dere vil.» For det var hennes plan at Guilder i sin vrede skulle slippe løs De Tolv for å drepe henne.

Og alt det skjedde som Amy hadde forutsett. Og tidspunktet for hennes henrettelse var avgjort. Og denne skulle finne sted på Stadion, et stort amfiteater fra Tiden Før, slik at folket fra Heimlandet skulle se på.

Og Alicia og de andre skjulte seg på dette stedet, slik at da De Tolv viste seg, kunne de løfte sine våpen mot dem og også mot De rødøyde.

Og Amy ble ført ut foran mengden og bundet i lenker, og hun skulle henges på en metallarmatur. Og Guilder nøt hennes lidelse og ba mengden om å gjøre det samme.

Men Amy lot ham ikke få den tilfredsstillelsen. Og Guilder befalte De Tolv om å sluke henne, slik at alle som var der kunne få lære hans makt å kjenne, og kaste seg ned foran ham.

Men Amy så at hun ikke var alene, for blant De Tolv var Wolgast, som hadde tatt Carters sted, så han kunne beskytte henne. Og Amy sa til De Tolv:

«Mine brødre, god dag. Det er jeg, Amy, søsteren deres.» Og det var alt hun sa.

For hun begynte å skjelve, og hele hennes legeme ble som et stort lys som splintret mørket. Med et voldsomt brøl ble Amy som en av dem, og antok en virals skikkelse, mektig å skue. Og dette var Avkastelsen. Og en av dem som så dette var Peter og en annen Alicia, og en tredje Lucius, og også de andre så dette.

Og lenkene brast. Og et stort slag fulgte, og en stor seier ble vunnet. Og mange liv gikk tapt. Og en av dem var Wolgast. Som ofret seg for å redde Amy. For hans kjærlighet til henne lignet på en fars til sitt barn.

Og på samme vis ble De Tolv utryddet fra Jordens overflate, så alle folk ble frie.

Men hennes venner visste intet om Amys skjebne, for hun var ingensteds å finne.

DEL I

Datteren

98–101 E.V.

Det er en annen verden, men det er denne.

PAUL ÉLUARD

1

SENTRAL-PENNSYLVANIA

Juli 98 E.V.

Syv måneder etter frigjøringen av Heimlandet

Bakken ga lett etter for knivbladet og slapp ut svart jordstank. Luften var varm og fuktig, fuglene kvitret i trærne. Hun krøp på alle fire og stakk i jorden, hakket den løs. Hun skavet den av en håndfull av gangen. Hun følte seg litt mindre medtatt, men medtatt likevel. Hun kjente seg slapp og vassen, tømt for kraft. Det var smerte og minnet om smerte. Det var gått tre dager, eller var det fire? Hun svettet i ansiktet, slikket seg om munnen for å smake det salte. Hun grov og grov. Svetten rant som små bekker mot jorden. Det er der alt ender, tenkte Alicia, slik går det til slutt. Alt ender i jorden.

Haugen ved siden av henne ble større. Hvor mye skulle hun grave? En meter ned skiftet jorden karakter. Den ble kaldere med en eim av leire. Det var visst et tegn. Hun satte seg tilbake på hælene og tok en stor slurk av feltflasken. Hendene var hudløse, nederst på tommelen hang en løs hudflik. Hun førte håndflaten opp til munnen, rev av hudlappen med tennene, spyttet den på bakken.

I utkanten av lysningen ventet Soldat på henne, kjevene tygget høylytt på gress som rakk ham til livet. Det var noe riktig storslått over ham: de grasiøse bakbena, den fyldige manen, de vakre hovene og tennene og de store svarte klinkekulene av noen øyne; når han ville det eide han en fullstendig ro, og i neste øyeblikk kunne han utføre bemerkelsesverdige dåder. Han løftet det kloke hodet da han merket at hun kom. Jeg forstår. Vi er klare. Han snudde seg langsomt i ring. Med senket nakke fulgte han henne inn i treklyngen til et sted hvor hun hadde slått opp presenningen for så mange uker siden, da hun ikke orket å reise videre. På marken ved siden av Alicias blodige sengeunderlag lå en liten bylt, pakket i et skittent teppe. Alicia løftet den forsiktig, merket seg hvor lett og stiv den var. Hun holdt bylten loddrett opp mot brystet. Datteren hennes hadde levd mindre enn en time, men på den timen var Alicia blitt mor.

Soldat så på henne da hun krøp frem fra presenningen. Ansiktet til babyen var tildekket. Alicia trakk kledet vekk. Soldat bøyde ansiktet mot barnets, spilte opp neseborene, trakk inn duften av henne. En bitte liten nese og øyne og en rosenknopp av en munn, sjokkerende menneskelig. Hodet var dekket av bløtt rødt hår. Men det var ikke noe liv, ingen pust. Dette barnet som var unnfanget i redsel og smerte, hvis far var et monster, en mann som hadde slått henne, voldtatt henne, forbannet henne når han fikk viljen sin med henne. Så dum hun hadde vært.

Hun gikk tilbake til lysningen. Solen sto i senit, insekter summet i gresset med en rytmisk puls. Soldat sto ved siden av henne idet hun la datteren i graven. Da veene hadde begynt, hadde Alicia begynt å be. La dette gå bra! Mens de smertefulle timene gled over i hverandre, hadde hun merket dødens kalde nærvær i seg. Smerten banket i henne, en vind av stål. Det gjenlød i cellene hennes som torden. Noe var galt. Kjære Gud, beskytt henne, beskytt oss. Men hennes bønner var til ingen nytte.

Den første håndfullen med jord var den vanskeligste. Hvordan gjorde man det? Alicia hadde begravet mange menn. Noen av dem hadde hun kjent, andre ikke. Det var bare én hun hadde vært glad i, gutten, han de kalte Toppen. Så morsom, så levende, og så plutselig borte. Hun lot jorden sildre mellom fingrene. Den falt mot kledet med en trommende lyd, som når de første regndråpene treffer løvet. Litt etter litt ble datteren borte. Farvel, tenkte hun, farvel, min kjære, min eneste. Hun gikk tilbake til teltet. Hun følte seg istykkerslått, som om hun hadde en million glassplinter inni seg. Hvert ben i kroppen kjentes som bly. Hun trengte vann, mat, det var slutt på provianten. Men det kom ikke på tale å jakte, og bekken, nede i skråningen, fem minutter derfra, kunne like gjerne ha vært mange mil unna. Kroppens behov: Hva spilte det for rolle? Ingenting spilte noen rolle. Hun lå på sengeunderlaget og lukket øynene og var snart i søvn.

Hun drømte om en elv. En bred, mørk elv, og over den skinte månen. Den spredte lyset over vannet som en gyllen vei. Hva som lå der fremme visste Alicia ikke noe om, hun visste bare at hun måtte krysse denne elven. Hun tok det første famlende steget på den glødende overflaten. Hun følte hjernen splittes i to. Den ene halvdelen var forundret, den andre ikke. Da månelyset berørte den fjerne bredden, skjønte hun at hun var blitt narret. Stien gikk i oppløsning. Hun fikk panikk og begynte å løpe, desperat prøvde hun å rekke bort til den andre siden, før elven tok henne. Men avstanden var for stor, for hvert skritt gled horisonten lenger unna. Vannet plasket rundt anklene hennes, knærne, livet. Hun kjente at det trakk henne ned, men hadde ikke krefter til å motstå. Kom til meg, Alicia. Kom til meg, kom til meg, kom til meg. Hun sank, elven tok henne, hun tumlet ned i mørket …

Da hun våknet så hun et dempet oransje lys; dagen var nesten over. Hun lå uten å røre seg, prøvde å samle tankene. Hun var blitt vant til disse marerittene, detaljene endret seg, men ikke følelsen av dem – nytteløsheten, frykten. Men denne gangen var det annerledes. Et aspekt av drømmen hadde meldt seg her og nå, skjorten hennes var klissvåt. Hun kikket ned og så hvordan flekkene spredte seg. Melken var kommet.

Det å bli her var ikke noe bevisst valg, viljen til å flytte på seg var rett og slett fraværende. Kreftene vendte tilbake. De kom først i rykk og napp, og så var de plutselig der, som en gjest man lenge har ventet på. Hun laget et leie av vissent løv og kvister og brukte presenningen til tak. Det yrte av liv i skogen; ekorn og kaniner, rapphøns, duer og dådyr. Noen var for raske for henne, men ikke alle. Hun satte opp feller og ventet på byttet, eller tok dem med armbrøsten, ett skudd, dødt momentant, så middag. Hver dag i kveldingen badet hun i bekken med Soldat i nærheten. Vannet var klart og gysende kaldt. Det var på en slik ekskursjon at hun så bjørnene. Det raslet ti meter oppstrøms, noe tungt rørte seg i krattet, så dukket de frem på bekkebredden. Det var en binne med to bjørnunger. Alicia hadde aldri før sett et slikt dyr i virkeligheten, bare i bøker. De tasset rundt i grunna sammen, og skjøv gjørma foran seg med snuten. Det var noe løst og halvveis uferdig ved anatomien deres, som om musklene ikke var festet ordentlig til huden under den tunge pelsen, som var full av kvist og kvas. En sky av insekter lyste rundt dem, og fanget det siste sollyset. Alicia var ikke bevæpnet, det var først senere det slo henne at hun kunne ha vært i fare. Men bjørnene la ikke merke til henne, de mente vel at hun ikke var så viktig.

Sommeren gikk på hell. En dag var verden full av grønne skyggefulle blader, så eksploderte skogen i en storm av farger. Om morgenen knaste skogbunnen av frost. Vinterkulden kom og ga henne en følelse av renhet. Snøen lå tungt over markene. Den svarte raden av trær, de små sporene av fugleklør, den grå himmelen, fratatt all farge, alt var skåret ned til benet. Hvilken måned var det? Hvilken dag? Slike ting hadde mistet enhver betydning. Mens tiden gikk, ble maten et problem. Det kunne gå mange timer, ja, hele dager, så og si uten at hun beveget seg, hun samlet krefter, hun hadde ikke talt med en levende sjel på over et år. Gradvis gikk det opp for henne at hun ikke lenger formet ord når hun tenkte, som om hun var blitt et av skogens ville dyr. Hun lurte på om hun holdt på å gå fra forstanden. Hun begynte å snakke til Soldat som om han var et menneske. Soldat, kunne hun si, hva skal vi ha til middag? Soldat, tror du det er på tide å sanke ved til bålet? Soldat, synes du himmelen ligner snø?

En kveld våknet hun i lavvoen, det slo henne at hun en stund hadde hørt torden. De fuktige vindkastene våren brakte med seg, kom tilfeldig, uten retning, og rusket i tretoppene. Alicia lyttet til stormen som kom og følte seg helt isolert, så var den plutselig over dem. Sikksakk-lyn flerret himmelen, og fikk hele bildet til å fryse, etterfulgt av et øredøvende tordenbrak. Hun ledet Soldat innenfor da himmelens sluser åpnet seg og slapp fra seg regndråper tunge som kuler. Hesten skalv av redsel. Alicia måtte roe den; fikk den panikk, trangt som det var, om så bare for et øyeblikk, ville den tunge hestekroppen spjære duken. Du er gutten min, du, mumlet hun, og strøk ham over flanken. Med den ledige hånden la hun tauet rundt nakken på ham. Det er godgutten det, du liker å holde en jente med selskap en regntung natt? Kroppen spente seg i frykt, og var som en eneste stram muskel, og da hun sakte og sikkert trakk ham ned, protesterte han ikke. Utenfor teltveggene glimtet lynet og drønnet tordenen. Da la han seg på kne med et tungt sukk, rullet over på siden utenfor sengematten hennes, og sånn sov de begge to mens regnet pøste ned hele natten og skylte bort vinteren.

Hun ble boende der i to år. Det var ikke lett å reise, skogen var blitt hennes ly, hennes trøst. Hun kjente seg ett med skogens rytmer. Men da Alicias tredje sommer sto for døren, meldte en ny følelse seg, det var på tide å bryte opp. Avslutte det hun hadde begynt.

Resten av sommeren brukte hun på forberedelser, blant annet til å lage seg et våpen. Hun dro til fots til byene langs elven og kom tilbake tre dager senere halende på en skramlende sekk. Hun forsto hovedprinsippet, for hun hadde iakttatt prosessen mange ganger, detaljene ville komme etter hvert med prøving og feiling. To turer til og så ville forrådet være komplett. En flat kampestein ved elven gjorde nytte som ambolt. Hun fyrte opp bålet i vannkanten og så det brenne til kull. Det gjaldt å holde riktig temperatur. Når hun mente riktig temperatur var nådd, trakk hun ut den første gjenstanden av sekken, en stålstang to tommer bred, nitti centimeter lang og tre åttendedels tommer tykk. Hun fant også hammer, jerntenger og tykke polstrede arbeidshansker i sekken. Hun la stålstangen på bålet og så det skifte farge da jernet ble opphetet. Da var det bare å komme i gang.

Hun måtte ta tre turer til, resultatet ble litt grovt, men til slutt var hun fornøyd. Hun ville helst ha laget en bøyle, men visste ikke hvordan det skulle gjøres, i stedet brukte hun grove slyngplanter som hun surret rundt skjeftet, slik at hun fikk godt tak rundt det glatte metallet. Hun svingte sverdet frem og tilbake. Vekten kjentes god i hånden, velbalansert. Den blanke sverdspissen lynte i solen. Men første hugg ville være ildprøven. På den siste turen nedstrøms hadde hun kommet over en eng med rare oransje frukter på størrelse med menneskehoder. Hun hadde valgt en av dem og tatt med seg i sekken. Nå satte hun den på en nedfallsstamme, siktet, og lot sverdet falle i en vertikal bue. Prøven var bestått. De to halvdelene falt litt dvaskt fra hverandre som om de var overrasket, og la seg over ende på bakken.

Nå var det ikke noe som holdt henne her. Natten før hun reiste besøkte Alicia datterens grav. Hun ville ikke gjøre dette i siste øyeblikk, avreisen måtte være fri. I to år hadde stedet vært umerket. Ingenting var verdig nok. Men det føltes galt ikke å markere stedet. Med stålet som var blitt til overs, laget hun et kors. Hun slo det ned i bakken med hammeren, og knelte på jorden. Nå ville det ikke være noe igjen av liket. Kanskje noen få beinrester. Eller avtrykket av beinrester. Datteren hennes var blitt en del av jorden, trærne, klippene, ja, himmelen og til og med dyrene. Hun hadde gått til et ukjent sted. Hennes stemme var i fuglesangen. Det røde håret var i de flammende høstbladene. Men hun hadde ingen flere bønner inni seg. Hadde hjertet først fått en brist, forble det slik.

«Jeg er så lei meg,» sa hun.

Morgenen kom ubemerket – grå, uten vind, luften var tett av tåke. Hun pakket sakene: litt av forrådet så hun kunne overleve, kryssbuen og pilene, presenningen. Sverdet hang skrått over ryggen i en slire av dådyrskinn. Kampknivene var stukket i kryssbandolæret over brystet. Hun la sadeltasken på plass og svingte seg opp på ryggen av Soldat. I dagevis hadde han trasket målløst omkring, han merket at de snart skulle dra. Gjør vi det jeg tror? Jeg liker meg i grunnen her, vet du. Planen hennes var å ri østover langs elven og følge elveløpet gjennom fjellene. Med litt flaks ville hun nå New York før de første bladene falt.

Hun lukket øynene, tømte seg for tanker. Først når hun hadde forlatt stedet ville stemmen komme. Den kom fra det samme stedet som drømmer kom fra. Som vinden fra en hule, hvisket den i øret hennes.

Alicia, du er ikke alene. Jeg kjenner din sorg, for den er min. – Jeg venter på deg, Lish. Lish. Kom til meg. Kom hjem.

Hun presset hælene lett mot Soldats flanker.

2

Dagen gikk mot sin slutt da Peter kom tilbake til huset. Himmelen over Utah var i ferd med å løse seg opp i lange fargete fingre mot det dype blå. En kveld tidlig på høsten: Nettene var kalde, men dagene ennå fine. Han var på vei hjemover langs den klukkende elven, han bar fiskestangen over skulderen, bikkja luntet ved siden av, i sadeltasken lå to fete ørreter, pakket inn i gylne blader.

Som han nærmet seg gården, hørte han musikk fra huset. Han tok av seg de gjørmete støvlene på verandaen, satte fra seg vesken og smøg seg inn. Amy satt ved det gamle rettvinklede pianoet med ryggen til døren. Han beveget seg stille bak henne. Han lyttet uten å røre seg, våget knapt å puste. Amy vugget kroppen så vidt til musikken. Fingrene hennes danset drevent oppover og nedover tangentene. Hun spilte ikke notene, snarere kalte hun dem frem. Sangen var som en tonal legemliggjørelse av ren følelse. Inne i fraseringen merket man en dyp hjertesorg, men følelsen ble uttrykt så ømt at den ikke virket trist. Den fikk ham til å tenke på måten tiden ble opplevd på, alltid på vei mot fortid, i ferd med å bli minner.

«Er du hjemme?»

Det var slutt på melodien uten at han hadde merket det. Idet han plasserte hendene sine på skuldrene hennes, flyttet hun seg litt på benken og bøyde ansiktet oppover.

«Kom her,» sa hun.

Han bøyde seg for å ta imot kysset hennes. Hun var forbausende vakker, en ny oppdagelse hver gang han så på henne. Han nikket mot tangentene. «Jeg skjønner fremdeles ikke hvordan du får det til,» sa han.

«Likte du den?» Hun smilte. «Jeg har øvd i hele dag.»

Han fortalte henne at han gjorde det. Han elsket den. Det fikk ham til å tenke på så mange ting, sa han. Det var vanskelig å gi uttrykk for det med ord.

«Hvordan gikk det ved elven? Du har vært borte lenge.»

«Jaså?» Denne dagen hadde glidd umerkelig og behagelig av sted, som så mange andre dager. «Det er så vakkert på denne årstiden, jeg glemte vel tiden.» Han kysset henne midt på hodet. Hun hadde nyvasket hår, som duftet av urtene hun pleide å bruke for å mildne den skarpe luten. «Bare spill, du. Jeg skal lage middag.»

Han gikk gjennom kjøkkenet til bakdøren og ut på gårdsplassen. Hagen holdt på å falme, snart ville den sove under snøen, de siste avlingene brakt i hus for vinteren. Hunden hadde streifet av sted på egen hånd. Den hadde et stort område å ferdes på. Men Peter var aldri bekymret. Den klarte bestandig å finne veien hjem før det ble mørkt. Peter fylte vaskevannsfatet under vannpumpen, tok av seg skjorten, kastet vann i ansiktet og på brystet og tørket seg. De siste solstrålene, kastet tilbake fra åssidene, la lange skygger på marken. Det var denne tiden på dagen han likte best, følelsen av at alt blandet seg, og ble holdt i age. Mens mørket falt på, så han stjernene komme til syne, først en og så en til og enda en. Dette øyeblikket ga samme følelse som Amys melodi: minner og lyster, glede og sorg, en begynnelse og en slutt som hang sammen.

Han tente opp ilden, renset fangsten og la det myke rosa fiskekjøttet i pannen med en klatt fett. Amy kom ut og satte seg ned sammen med ham mens de så middagen brase. De spiste på kjøkkenet i skinnet fra levende lys. Ørret, tomat i skiver og en potet som var bakt over de glødende kullene. Etterpå delte de et eple. De fyrte opp ild i stuen og satte seg på benken under et teppe. Hunden la seg ved føttene deres, som den pleide. De så på flammene uten å si noe. Ord var ikke nødvendige, alt var blitt sagt mellom dem. Alt var delt og kjent. Etter en stund reiste Amy seg og ga ham hånden.

«Bli med til sengs.»

De holdt lys og gikk opp trappen. På det vesle soverommet under mønet kledde de av seg og krøp under vatteppene, de krøllet seg inntil hverandre for å holde varmen. Hunden ga fra seg et dypt stønn og la seg på gulvet. En gammel god hund, lojal som en løve. Der ville den holde seg til neste morgen, og passe på de to. Varmen og nærheten av kroppene deres, åndedrettet deres når det dannet en felles rytme: Det var ikke lykke Peter kjente, men noe dypere, rikere. I hele sitt liv hadde han hatt et ønske om å bli elsket av bare ett menneske. Det var det kjærlighet var – at noen kjente en fullstendig.

«Peter, hva er det?»

Det var gått en stund. Han hadde latt tankene flyte i det store rommet uten dimensjoner, mellom søvn og våken tilstand, og gjenopplevd gamle minner.

«Jeg tenkte på Theo og Maus. Den kvelden på låven da viralen angrep.» En tanke drev forbi, bare så vidt utenfor rekkevidde. «Broren min kunne aldri skjønne hva det var som drepte den.»

Amy var taus et øyeblikk. «Vel, det var du, Peter. Det var du som reddet dem. Jeg har jo fortalt det – husker du ikke det?»

Hadde hun? Og hva mente hun med et slikt utsagn? Den gangen under angrepet hadde han jo vært i Colorado, mange mil og dager borte. Hvordan kunne han ha vært den som gjorde det?

«Jeg har forklart hvordan dette gikk til. Farmen var spesiell. Fortid og nåtid og fremtid er det samme der. Du var der i låven fordi du hadde behov for det.»

«Men jeg husker jo ikke at jeg gjorde det.»

«Det er fordi det ikke var skjedd ennå. Ikke for deg. Men den tid skal komme. Da vil du være der for å redde dem. Redde Caleb.»

Caleb, gutten hans. Plutselig ble han overveldet av sorg. En intens lengsel fylt av kjærlighet. Han kjente gråten stige i halsen. Så mange år. Så mange år var gått.

«Men nå er vi jo her,» sa han. «Du og jeg i denne sengen. Det er virkelig.»

«Det finnes ikke noe mer virkelig i hele verden.» Hun smøg seg inntil ham. «La oss ikke bekymre oss for dette nå. Du er trett, det er lett å se.»

Det var han. Veldig, veldig trett. Han kjente årene som var gått i ryggmargen. Et minne berørte ham, det var som å se sitt eget ansikt i elven. Når var det? I dag? I går? For en uke siden? En måned? Et år? Solen sto høyt på himmelen og skapte vannflaten om til et gnistrende speil. Speilbildet hans duvet uklart i strømmen. De dype furene og hengekjakene, posene av hud under øynene som tiden hadde gjort matte, og håret hans, det lille som var igjen av det, var blitt hvitt, som en snøhette. Det var en gammel manns ansikt.

«Var jeg … død?»

Amy svarte ikke. Da forsto Peter hva hun fortalte ham. Ikke bare at han måtte dø, som alle må. Men at døden ikke var slutten. Han ville bli værende på dette stedet, som en vaktsom ånd, utenfor tidens grense. Det var nøkkelen til alt sammen. Det åpnet en dør, og bortenfor den lå svaret på alle livets gåter. Han tenkte på den første gangen han kom til farmen, for så veldig lenge siden. Alt var på uforklarlig vis intakt, det var fullt i spisskammeret, gardiner var på plass i vinduene og tallerkener på bordet, som om det ventet på dem. Det var det dette stedet var. Det var hans eneste virkelige hjem i verden.

Der han lå i mørket, kjente han brystet svulme av tilfredshet. Det var ting som var gått tapt, mennesker som var borte. Alt forgår. Selv jorden, himmelen og elven og stjernene han elsket, ville en dag nå slutten av sin eksistens. Men det var ikke noe man behøvde frykte. Slik var livets bittersøte skjønnhet. Han forestilte seg sitt eget dødsøyeblikk. Så kraftig var visjonen at det var som noe han ikke forestilte seg, men kunne huske. Han ville komme til å ligge i denne sengen, det ville være en sommerettermiddag, og Amy ville holde ham. Hun ville se ut akkurat som hun så ut nå. Sterk og vakker og full av liv. Sengen sto vendt mot vinduet, gardinene glødet av dempet lys. Han ville ikke komme til å kjenne smerte, bare oppløsning. Det går bra, Peter, sa Amy. Det går bra. Det kommer snart. Lyset ville bli større og større, først ville det fylle synsfeltet hans, og så hans bevissthet, og det var slik han skulle foreta avreisen. Han ville reise på bølger av lys.

«Jeg elsker deg så høyt,» sa han.

«Og jeg elsker deg.»

«Det var en deilig dag, ikke sant?»

Hun nikket mot ham. «Og vi får mange flere. Et hav av dager.»

Han trakk henne inntil seg. Utenfor var natten kald og stille. «Det var en vakker melodi,» sa han. «Jeg er så glad for at vi fant det pianoet.»

Og med disse ordene, sammenkrøllet i den store, myke sengen under mønet, fløt de inn i søvnen.

Jeg er så glad for at vi fant det pianoet.

Det pianoet.

Det pianoet.

Det pianoet.

Peter steg opp til bevissthet og oppdaget at han var naken og lå i sengeklær som var våte av svette. Et øyeblikk lå han ubevegelig. Hadde han ikke …? Og var han ikke …? Munnen hans smakte som om han hadde spist sand, blæren var stram som en stein. Under øynene kjente han bakrusen ramme ham og slå seg ned for en stund.

«Gratulerer med dagen, løytnant.»

Lore lå ved siden av ham. Nei, hun lå ikke, hun viklet seg rundt ham, er riktigere å si, kroppene deres var tett sammenfiltret, glatte av svette der de berørte hverandre. Skuret, som bare besto av to rom med en do bak, hadde de brukt før, men hvem som eide det, visste han ikke. Bortenfor fotenden var det vesle vinduet bare et grått kvadrat av matt sommerlig lys før daggry.

«Du må ha blandet meg sammen med noen andre.»

«Å, tro meg,» sa hun og satte fingeren midt på brystkassen hans. «En kar som deg kan man ikke ta feil av. Så hvordan føles det å bli tretti?»

«Som tjueni med skallebank.»

Hun smilte forførende. «Vel, jeg håper du satte pris på presangen. Unnskyld, jeg glemte visst bursdagskortet.»

Hun viklet seg fri, vred seg bort til sengekanten og rev til seg blusen som lå på gulvet. Håret hennes var blitt så langt at det måtte knyttes i hestehale, skuldrene var brede og sterke. Hun ålte seg inn i en skitten overall, stakk føttene i støvlene og vendte overkroppen mot ham igjen.

«Beklager at jeg må stikke, mon amigo, men jeg må flytte noen tankbiler. Jeg skulle ha laget frokost til deg, men jeg tviler på at det er noe mat her.» Hun bøyde seg frem og ga ham et raskt kyss på munnen. «Hils Caleb fra meg da, ok?»

Gutten overnattet hos Sara og Hollis. Ingen av dem hadde spurt Peter hvor han skulle, men de hadde nok gjettet hva slags oppdrag det var. «Det skal jeg.»

«Så treffes vi vel neste gang jeg er i byen?» Da Peter ikke sa noe, la hun hodet på skakke og så på ham. «Eller … kanskje ikke.»

Han hadde ikke noe svar å gi. Det de hadde sammen var ikke kjærlighet. Det emnet kom aldri på tale, men det var også noe mer enn bare fysisk tiltrekning. Det havnet i gråsonen mellom de to, var verken det ene eller det andre, og det var det som var problemet. Når han var sammen med Lore, minnet det ham om hva han ikke kunne få.

Hun så skuffet ut. «Vel, pokker heller. Og jeg var så jævla glad i deg, løytnant.»

«Jeg vet ikke hva jeg skal si.»

Hun sukket og så vekk. «Vel, det er jo ikke sånne forhold som varer. Skulle bare ønske at jeg hadde dumpa deg før.»

«Jeg er lei for det. Jeg burde ikke ha latt det gå så langt.»

«Tro meg, det går over.» Hun løftet ansiktet mot taket og pustet inn lenge, så strøk hun bort en tåre. «Faen ta deg, Peter. Se hva du fikk meg til å gjøre.»

Han følte seg som en dritt. Han hadde ikke planlagt det slik. For omtrent et minutt siden hadde han trodd at de to bare skulle drive på strømmen av hva dette enn var for noe, helt til de mistet interessen eller andre dukket opp.

«Dette handler ikke om Michael, gjør det vel?» spurte Lore. «For som jeg sa er det over.»

«Jeg vet ikke.» Han gjorde en pause, trakk på skuldrene. «Jo, kanskje litt. Han kommer til å oppdage det hvis vi fortsetter sånn.»

«Og sett at han gjør det, hva med det?»

«Han er min venn.»

Hun tørket øynene og tvang frem en kort, lav latter. «Jeg må si din lojalitet er beundringsverdig, men stol på meg, jeg er den siste Michael tenker på. Han kommer heller til å takke deg for at du befrir ham fra meg.»

«Det er ikke sant.»

Hun trakk på skuldrene. «Det sier du bare fordi du vil være hyggelig. Og det er kanskje grunnen til at jeg liker deg sånn. Men du trenger ikke å lyve, vi vet begge hva vi gjør. Jeg sier til meg selv at jeg skal få ham ut av systemet, men det skjer aldri. Vet du hva jeg ikke kan fordra? Han kan ikke engang fortelle meg sannheten. Den fordømte rødhårete dama. Hva er det med henne?»

Et øyeblikk følte Peter seg på tynn is. «Snakker du om … Lish?»

Lore så skarpt på ham. «Ikke vær dum, Peter. Hva tror du han driver med i den dumme båten sin? Det er tre år siden hun forsvant, og han kan ikke få henne ut av huet. Kanskje ville jeg hatt en sjanse hvis hun hadde vært her. Men det går ikke an å konkurrere med et spøkelse.»

Det tok Peter enda en stund å fordøye dette. For et kort øyeblikk siden ville han ikke ha sagt at Michael likte Alicia engang, de to pleide å krangle så fillene føyk. Men Peter visste at på innsiden var de ikke så forskjellige; samme styrken, samme besluttsomheten, samme sta motviljen til å ta et nei for et nei når de hadde satt seg noe i hodet. Og naturligvis hadde de en lang forhistorie. Var det dét Michaels båt handlet om? Var det hans måte å sørge over at hun var borte? De hadde gjort det på sin måte alle sammen. En stund hadde Peter vært sint på henne. Hun hadde forlatt ham uten noen forklaring, uten å si så mye som adjø. Men mye hadde forandret seg, verden var en annen. Det han følte nå var stort sett smerten ved å være ensom. Alicia hadde etterlatt seg et stort kaldt tomrom i hjertet hans.

«Når det gjelder deg,» sa Lore og gned seg i øynene med håndbaken. «Ikke vet jeg hvem hun er, men hun er jammen heldig.»

Det var ikke noen vits i å nekte for det. «Jeg er virkelig lei meg.»

«Du sa det, ja.» Med et tvungent smil slo Lore hendene mot knærne. «Vel, jeg har jo fått olja mi. En jente kan jo ikke spørre om mer. Kan du gjøre meg den tjenesten å føle deg som en dritt? Du behøver ikke å trekke det ut. Et par uker holder.»

«Jeg føler meg som en dritt nå.»

«Bra.» Hun bøyde seg frem og ga ham et dypt kyss på munnen som smakte av tårer, og trakk seg raskt vekk. «En på styrten. Vi sees, løytnant.»

Solen var i ferd med å stå opp da Peter var på vei opp trappen til toppen av demningen. Han hadde en skallebank som ville vare en stund, og en dag tilbrakt med å løfte en hammer på et glohett tak ville i hvert fall ikke gjøre saken bedre. En ekstra times søvn ville ha gjort seg, men etter samtalen med Lore ville han prøve å klarne hodet før han stilte på jobb.

Daggryet hilste ham da han nådde toppen, avstemt av lave skybanker som ville komme til å fordampe om en time. Siden Peter hadde forlatt Ekspedisjonskorpset, hadde demningen fått stor symbolverdi. Noen dager før han la ut på den skjebnesvangre avreisen til Heimlandet, hadde han tatt med seg nevøen sin hit. Ikke noe spesielt hadde skjedd. De hadde sett på utsikten og snakket om Peters oppdrag for Ekspedisjonskorpset og om Calebs foreldre, Theo og Maus, før de gikk ned til bassenget for å svømme, noe Caleb aldri hadde gjort før. En helt vanlig tur, men på slutten av dagen var det noe som var forandret. En dør i Peters hjerte hadde åpnet seg. Han hadde ikke skjønt det den gangen, men på den andre siden av døren lå en ny måte å eksistere på, og i den kunne han ta over ansvaret med å være guttens far.

Det var ett liv, det folk kjente. Peter Jaxon, avtroppet offiser fra Ekspedisjonskorpset, var blitt snekker og far, borger av Kerrville i Texas. Det var et liv likt så mange andres. Det hadde sine fordeler og sine prøvelser, sine positive og negative sider, retten og vrangen, og han likte å ha en slik tilværelse. Caleb var akkurat blitt ti. I motsetning til Peter, som på den alderen allerede gjorde voktertjeneste, hadde denne gutten fått en barndom. Han gikk på skole, han lekte sammen med vennene sine, han gjorde sine plikter uten å bli mast på, og klaget bare av og til, og hver kveld etter at Peter fikk ham til sengs, drev han inn i drømmene med den behagelige vissheten om at neste dag ville bli akkurat som den forrige. Han var høy for alderen, som en Jaxon, det småguttaktig bløte begynte å forlate ansiktet. Hver dag lignet han litt mer på faren sin, Theo, selv om ingen lenger snakket om foreldrene hans. Ikke det at Peter unngikk det, gutten spurte rett og slett ikke. En kveld da Peter og Caleb hadde bodd sammen i seks måneder, satt de to og spilte sjakk. Gutten som tenkte over sitt neste trekk sa bare rett ut, like uanstrengt som om han spurte om været: Er det greit at jeg kaller deg pappa? Peter kvakk litt. Han hadde ikke skjønt at det måtte komme. Er det dét du vil? spurte Peter og gutten nikket. Æhem. sa han. Jeg tror det går bra.

Peter kunne ikke egentlig si hva hans andre liv dreide seg om, bare at det fantes. Og det skjedde om natten. Drømmene hans om farmen innbefattet en hel serie dager og hendelser, men tonen var alltid den samme: en følelse av å tilhøre, være hjemme. Disse drømmene var så livaktige at han våknet med en følelse av at han faktisk hadde reist til et annet sted og en annen tid, som om timene da han var våken og timene da han sov, var to sider av samme sak. Den ene ikke mer virkelig enn den andre.

Hva betydde disse drømmene? Hvor kom de fra? Var de noe som ble skapt i hans bevissthet, eller var det mulig de kom fra en ytre kilde – ja, fra Amy selv? Peter hadde ikke fortalt noen om den første natten under evakueringen fra Iowa da Amy hadde kommet til ham. Han hadde mange grunner, men den viktigste var at han ikke kunne være sikker på at det faktisk hadde skjedd. Han hadde vært i dyp søvn. Sara og Hollis’ datter lå kald i fanget hans, de to hadde pakket seg inn mot kulden i Iowa. Og himmelen var så drukken av stjerner at han følte det som at han svevde blant dem. Og der var hun. De hadde ikke snakket, men det var ikke nødvendig. Berøringen av hendene deres var nok. Øyeblikket hadde vart i det uendelige, og var over på et blunk: Og før Peter visste ordet av det var Amy forduftet.

Hadde han drømt dette også? Alt tydet på det. Alle mente at Amy var blitt drept på Stadion, at hun døde under den eksplosjonen som tok De Tolv. Man hadde ikke funnet spor etter henne. Og likevel hadde øyeblikket føltes så virkelig. Det hendte han var overbevist om at hun fremdeles var der ute, så kom tvilen. Det endte med at han ikke delte disse spørsmålene med noen.

Han sto en stund mens solen spredde seg over åsene i Texas. Under ham lå dammen stille og speilblank. Peter kunne hatt lyst på en dukkert for å riste av seg bakrusen, men han måtte hente Caleb og følge ham til skolen før han meldte seg på arbeidsstedet. Som snekker var han ikke så flink at det gjorde noe, han hadde i grunnen bare lært ett yrke, og det var å være soldat, men arbeidet var rutinemessig og gjorde at han ikke behøvde å være langt hjemmefra. Nå som så mye byggearbeid var på gang hadde boligmyndighetene behov for alle de kunne få tak i.

Kerrville holdt på å sprenges. 50 000 sjeler hadde gjort reisen fra Iowa, så folketallet var doblet på et par år. Å sørge for så mange hadde ikke vært enkelt og var det fremdeles ikke. Kerrville var bygget på prinsippet om null befolkningstilvekst, par fikk ikke lov til å ha flere enn to barn, uten å betale en klekkelig bot. Hvis ett barn ikke levde opp, kunne man få et til, men bare hvis barnet døde før det fylte ti.

Innvandringen fra Iowa kullkastet hele konseptet. Det ble mangel på mat, brensel og medisiner, og sanitære forhold voldte problemer, alle de bedrøveligheter som blir følgen når altfor mange klemmes sammen på altfor liten plass. Misnøyen var til å ta og føle på. En teltby, satt opp i all hast, hadde tatt seg av de første bølgene med innflyttere, men ettersom flere ankom, hadde denne midlertidige leiren raskt forfalt til ren slum. Mange av dem som kom fra Iowa hadde vært vant til tvangsarbeid, de måtte nå venne seg til at ikke alle avgjørelser ble tatt for dem. Et gjengs uttrykk ble ’doven som en heimlandsborger.’ Andre hadde gått til motsatte ytterlighet, de hadde brutt portforbudet og fylt Dunks horehus og spillebuler, drukket og stjålet og røket opp i slåsskamp og stort sett gått helt amok. Den eneste delen av befolkningen som lot til å trives var handelsmennene, de gjorde godt med penger, og drev et svart marked hvor alt kunne skaffes, fra bandasjer til hammere.

Folk hadde begynt å snakke åpent om å flytte utenfor gjerdet. Peter regnet med at det bare var et tidsspørsmål før det skjedde. Ettersom man ikke hadde sett en eneste viral, verken drakke eller sløving, økte presset på de sivile myndigheter om å åpne portene. Blant folk flest verserte tusen fortellinger om det som hadde foregått på Stadion, ikke to av dem var helt makne, men til og med de mest ihuga tvilerne hadde begynt å akseptere forestillingen om at faren var over. Peter, av alle, burde ha vært den første til å være enig med dem.

Han snudde seg og så ut over byen: nesten hundre tusen sjeler. Det var en gang da et slikt antall ville ha tatt pusten fra ham. Han hadde vokst opp i en by – en verden – med mindre enn hundre mennesker. Ved porten sto transporttoget som tok arbeiderne til jordbruksområdet, og spydde dieselrøyk i morgenluften. Fra alle steder kom livets lyder og lukter; byen våknet og strakte seg. Problemene var der, men de var små sett i forhold til alt det som dette utsynet lovet. Viralenes tidsalder var over, endelig var menneskeheten på offensiven igjen. Et kontinent sto klart til å bli inntatt, og det var i Kerrville denne nye tidsalderen skulle begynne. Så hvorfor virket det så magert for ham, så skjørt? Der han sto på demningen en ellers så oppmuntrende sommermorgen – hvorfor skulle han kjenne denne innvendige skjelvingen av bange anelser?

Ja vel, så får det bli slik, tenkte Peter. Hvis det å være forelder lærte en noe, var det at man kunne bekymre seg alt man lystet, men det forandret ikke på noe. Han måtte pakke en matpakke og si ’vær snill gutt’ og få unnagjort en hel dags godt, ærlig arbeid, og om et døgn var det på’n igjen. Tretti, slo det ham. Jeg er tretti år. Dersom noen hadde spurt ham for ti år siden om han skulle oppleve det, for ikke å snakke om å oppdra en sønn, ville han trodd de var gale. Så kanskje var det dette som betydde noe. Kanskje bare det å være i live, å ha noen man elsket som elsket en igjen, var tilstrekkelig.

Han hadde fortalt Sara at han ikke ønsket noe selskap, men selvsagt måtte en kvinne ordne noe. Etter alt det vi har vært igjennom betyr det da noe å bli tretti. Kom bort til huset etter jobb. Det er bare oss fem. Jeg lover at jeg ikke skal slå på stortromma. Han hentet Caleb på skolen og gikk hjem for å vaske seg, og litt etter klokken 18 kom de til Sara og Hollis’ leilighet. De gikk inn av døren og havnet midt i selskapet Peter ikke ville ha. Det var dusinvis av folk der, de sto tettpakket inne på to små rom nesten uten surstoff – naboer og arbeidskamerater, foreldrene til venner av Caleb. Folk han hadde tjenestegjort sammen med i hæren, til og med søster Peg, som i sin strenge grå kappe lo og småpludret som alle de andre. Sara ga ham en klem i døråpningen og ønsket ham til lykke med dagen, mens Hollis stakk en drink i hånden hans og ga ham et klaps over ryggen. Caleb og Kate kniste så heftig at de nesten ikke kunne styre seg. «Visste du om dette?» spurte Peter Caleb. «Og hva med deg, Kate?» «Selvsagt visste vi det!» utbrøt gutten. «Du skulle ha sett ansiktet ditt, pappa!» «Vel, nå er du på dypt vann,» sa Peter med sinte-pappa-stemmen sin, selv om han også lo.

Det var mat, drikke, kaker, til og med noen gaver, saker og ting folk kunne lage av noe de hadde rappet. Noe var en vits: sokker, såpe, en lommekniv, spillkort, en diger stråhatt, som Peter tok på slik at alle fikk seg en god latter. Fra Sara og Hollis fikk han et lommekompass, et minne om reisene de hadde gjort sammen, selv om Hollis også stakk til ham en lommelerke i stål. «Dunks siste brygg, noe helt spesielt,» sa han og blunket. «Og ikke spør meg hvor jeg fikk den fra. Jeg kjenner fremdeles tvilsomme typer.»

Da de siste presangene var åpnet, overrakte søster Peg ham en lang papirrull. Gratulerer med dagen, helten vår, sto det. Den var utstyrt med signaturer – noen leselige, andre ikke – fra alle barna på barnehjemmet. Peter fikk en klump i halsen og slo til begges overraskelse armene rundt den gamle kvinnen. «Tusen takk alle sammen,» sa han. «Hver og en skal ha takk.»

Det var like før midnatt da selskapet brøt opp. Caleb og Kate hadde sovnet på Sara og Hollis’ seng, de lå sammenkrøpet inntil hverandre som et par hundevalper. Peter og Sara satt ved bordet mens Hollis ryddet.

«Har dere hørt noe fra Michael?» spurte Peter henne.

«Ikke et pip.»

«Er du bekymret?»

Hun rynket pannen og trakk på skuldrene. «Michael er Michael. Det der med båten begriper jeg ikke, men han må gjøre det han må. Jeg trodde vel at Lore skulle få ham til å roe seg, men det er visst over.»

Peter kjente et stikk av skyldfølelse. For tolv timer siden hadde han ligget med henne. «Hvordan er det på sykehuset?» spurte han i et forsøk på å skifte emne.

«Det er et galehus. De har satt meg til å ta imot de nyfødte. De føder barn hele tiden. Jenny hjelper meg.»

Sara snakket om Gunnar Apgars søster, som de hadde funnet i Heimlandet. Jenny hadde vært gravid da hun dro tilbake til Kerrville med den første kontingenten av flyktninger og kom akkurat tidsnok til å føde. Hun hadde giftet seg for et år siden med en annen kar fra Iowa, men Peter visste ikke om denne mannen faktisk var faren. Mange ganger ble slike saker improvisert.

«Hun beklager at hun ikke rakk det,» fortsatte Sara. «Du betyr mye for henne.»

«Jaså?»

«Ja, for mange, faktisk. Jeg har ikke tall på hvor mange ganger folk spør meg om jeg kjenner deg.»

«Nå fleiper du.»

«Unnskyld, men leste du ikke det som sto på plakaten?»

Han trakk på skuldrene, litt flau. Selv om en del av ham var ganske fornøyd. «Jeg er bare en snekker. Og ikke så veldig flink heller, hvis du vil vite sannheten.»

Sara lo. «Uansett.»

Det var lenge etter portforbudet, men Peter visste hvordan han skulle omgå patruljene. Caleb bare så vidt glippet med øynene da han heiste ham opp på ryggen og satte kursen hjemover. Han hadde akkurat bredt over gutten, da han hørte noen banke på døren.

«Peter Jaxon?»

Mannen i døråpningen var en militæroffiser, med Ekspedisjonskorpsets epåletter på skuldrene.

«Det er sent. Gutten sover. Hva kan jeg gjøre for deg, kaptein?»

Han rakte Peter et forseglet ark. «Ha en god natt, Mr. Jaxon.»

Peter lukket døren stille, skar over voksforseglingen med den nye lommekniven og åpnet meldingen.

Mr. Jaxon

Kan jeg be deg avlegge meg et besøk på mitt kontor onsdag kl. 0800? Det er blitt gjort avtale med din arbeidsformann om forsinket ankomst på jobben.

Vennligst

Victoria Sanchez

President i republikken Texas.

«Pappa, hvorfor sto det en soldat i døren?»

Caleb, som hadde vandret inn i rommet, gned seg i øynene med nevene. Peter leste meldingen en gang til. Hva kunne vel Sanchez ha å snakke med ham om?

«Det er ingenting,» sa han.

«Skal du melde deg i hæren igjen?»

Han så på gutten. Ti år. Han vokste så fort.

«Selvsagt ikke,» sa han og la meldingen til side. «La oss få deg i seng igjen.»

3

RØD SONE

30 kilometer vest for Kerrville, Texas

Juli 101 E.V.

Lucius Greer, den troende, tok stilling på plattformen en time før daggry. Våpenet hans var en boltrifle, 308 kaliber, omhyggelig restaurert. Kolben var av polert tre med optisk sikte. Glasset var i løpet av årene blitt mindre klart, men fremdeles brukbart. Han hadde fire patroner igjen, han måtte snart tilbake til Kerrville for å handle flere. Men denne morgenen den 58. dagen var dette uten betydning. Ett eneste skudd var alt han trengte.

En lett tåke hadde lagt seg i glennen i løpet av natten. Åtet hans – en bøtte moste epler – var skjult av høyt gress hundre meter borte med vinden mot. Lucius satt stille og ventet med bena foldet under seg og riflen i fanget. Han tvilte ikke på at byttet ville vise seg, duften av friske epler var uimotståelig.

For å få tiden til å gå ba han en enkel bønn. Min Gud, Universets Herre. Vær min veiviser og min trøst, gi meg kraft og visdom så jeg kan gjøre din vilje i dagene som kommer, la meg få vite hva som ventes av meg, så jeg kan være verdig det ansvar du har betrodd meg. Amen.

For noe var på vei, Lucius følte det. Han kjente det på samme måte som han kjente sine egne hjerteslag. Luften han trakk ned i lungene, knoklene i kroppen. Det lange tidsspennet av menneskehetens historie nærmet seg den siste prøven. Når timen kom var det ikke godt å vite, men den ville komme, og det ville bli en tid da man skulle trenge krigere. Menn som Lucius Greer.

Det var gått tre år siden befrielsen av Heimlandet. Det som hadde foregått den kvelden var noe han ikke kunne glemme. Uutslettelige inntrykk glimtet til i sinnet. Vanviddet på Stadion, og viralene som kom, opprørerne som fyrte av mot de rødøyde og Alicias og Peters inntreden på scenen. Pistoler som ble trukket, skuddsalver som smalt igjen og igjen, Amy i lenker, en tynn skikkelse, og så brølet som steg fra strupen hennes da hun slapp løs kreftene hun hadde inni seg, kroppen som forvandlet seg, forlot sin menneskelige skikkelse, og så lyden av lenkene som brast idet hun slet seg løs og det dristige lysraske spranget mot de uhyrlige fiendene, slagtummelens forvirring, og så Amy låst under Martinez, den Tiende av De Tolv; det kraftige blaffet av ødeleggelse, og den dørgende stillheten etterpå. Hele verden fastlåst i stillhet.

Innen Lucius kom tilbake til Kerrville neste vår, visste han at han ikke lenger klarte å bosette seg blant folk. Meningen med denne natten var klar: Han var blitt kalt til et liv i ensomhet. Han hadde egenhendig bygget sin beskjedne hytte ved elven bare for å kjenne at han ble påvirket av noe større som trakk ham ut i ødemarken. Lucius, blottstill deg. Sett fra deg det du har fått til låns, frasi deg alle verdslige goder så du kan lære meg å kjenne. Uten annet enn en jaktkniv og klærne han gikk i hadde han gått mot de avsvidde åsene og området bortenfor. Hans eneste mål var å søke den dypeste ensomheten han kunne finne, slik at livet hans kunne ta ordentlig form. Etter dager uten mat, med såre og blodige føtter og tungen oppsvulmet av tørst, og etter ukevis med bare klapperslanger og kaktus og en brennende sol til selskap hadde han begynt å hallusinere. En klynge kjempekaktus fortonet seg som soldater i giv akt, han så innsjøer hvor de ikke fantes, en fjellkjede lignet på en ringmur omkring en by i det fjerne. Han opplevde disse fremtoningene helt ukritisk uten noen forståelse av at de narret ham. De var virkelige fordi han anså dem for å være det. På samme måte blandet fortid og nåtid seg i sinnet hans. Til tider var han Lucius Greer, major i Ekspedisjonskorpset, andre ganger en fange i blokkhuset, andre ganger igjen en ung rekrutt, eller til og med seg selv som gutt.

I ukevis vandret han rundt i en slik tilstand, en mann som tilhørte mange verdener. Så en dag våknet han og oppdaget at han lå i en ravine under en nådeløs middagssol. Kroppen hans var grotesk avmagret, dekket av rifter og sår, fingrene var blodige, noen av neglene revet av. Hva hadde skjedd? Han hadde ingen hukommelse om det, bare en brå overveldende bevissthet om en avbildning som hadde vist seg for ham om natten.

Lucius hadde mottatt en visjon.

Han hadde ingen forestilling om hvor han var, han visste bare at han måtte nordover. Seks timer senere befant han seg på veien til Kerrville. Gal av tørst og sult fortsatte han å gå til natten falt på. Det var da han så skiltet med den røde X-en. Sikkerhetsboksen var rikelig proviantert: mat, vann, klær, bensin, våpen og ammunisjon, til og med en generator. Det han satte aller mest pris på å se, var en Humvee. Han vasket og stelte sårene sine og tilbrakte natten på en bløt køye, og om morgenen tanket han opp, ladet batteriet, fylte dekkene og satte kurs mot øst. Han nådde Kerrville dagen etter.

Ved grensen til oransje sone satte han fra seg Humvee-en og gikk til byen til fots. Der, i et mørkt værelse i H-byen, blant karer han ikke kjente og som han ikke fikk vite navnet på, solgte han tre av sine karabiner fra sikkerhetsboksen og kjøpte seg en hest og annet utstyr. Innen han nådde hytten sin, var det blitt kveld. Den sto unnselig blant bomullstrærne og sumpeiken ved elvebredden. Det var bare ett rom med stampet jordgulv, men bare synet av det fylte hjertet hans med glede over hjemkomsten. Hvor lenge hadde han vært borte? Det virket som flere år, hele tiår av livet hans, og likevel dreide det seg bare om noen måneder. Ringen var sluttet, Lucius var hjemme.

Han sadlet av hesten, bandt den og gikk inn i hytta. Et rede av kvister og fjon viste at noe hadde holdt hus der i hans fravær, men ellers var det enkle interiøret uendret. Han tente lampen og satte seg ved bordet. Ved føttene hans lå lerretsvesken med utstyret: en Remington skrivemaskin, en eske patroner, sokkeskift, såpe, barberhøvel, fyrstikker, et håndspeil, fem–seks fjærpenner, tre bokser bjørnebærblekk, og tykke ark av grov fiber. Han fylte vaskevannsfatet i elven og gikk tilbake til hytta. Speilbildet han fikk se var verken mer eller mindre sjokkerende enn han hadde ventet; furete kinn, innsunkne øyne, høyt hårfeste, huden var sår og full av blemmer, håret vilt, som på en galning. Underansiktet var dekket av et skjegg som kunne ha rommet en musefamilie. Han var akkurat fylt femtito, mannen i speilet var minst sekstifem.

Ja vel, sa han til seg selv, hvis han skulle bli soldat igjen, selv en gammel skrøpelig en, så skulle han for helvete også se ut som en. Lucius raket av seg hår og skjegg, så tok han frem høvelen og såpen for å glattbarbere seg. Han slo såpevannet ut av døren, og gikk tilbake til bordet, hvor han hadde lagt frem papiret og pennene.

Lucius lukket øynene. Det mentale bildet han hadde fått den natten i ravinen lignet ikke på hallusinasjonene som hadde narret ham under oppholdet i ørkenen. Det lignet mer på et minne om noe han hadde opplevd. Han prøvde å fokusere på enkelthetene, med sitt indre blikk saumfor han det visuelle rommet. Hvordan kunne han vel håpe på å kapre noe så storartet med sin amatøraktige strek? Men han måtte prøve.

Lucius begynte å tegne.

En rasling i krattet: Lucius satte rifleteleskopet for øyet. Det var fire stykker, de grov i jorden, snøftet og gryntet. Tre purker og en hann, rødbrune med store, sylskarpe huggtenner. Sytti kilo villsvin, det var bare å forsyne seg.

Han fyrte av.

Mens søyene flyktet, vaklet hannen frem, rykket til og sank ned på forlabbene. Lucius beholdt byttet i siktet. Enda en rykning, sterkere enn den første, og dermed la dyret seg over på siden.

Lucius kløv ned stigen og gikk bort dit hvor dyret lå i gresset. Han rullet villsvinet bort til presenningen, trakk det bort til treet, slo en løkke rundt forbena på det og strammet til. Så festet han en krok til det og begynte å heise det opp.

Da hodet på villsvinet nådde Lucius til brystet, festet han repet, satte en balje under svinet, trakk kniven og skar over strupen.

Varmt blod sprutet ned i baljen. Svinet kunne produsere litt under fire liter. Da svinet var tomt for blod, slo Lucius blodet i en plastkanne via en trakt. Hadde han hatt mange timer til rådighet ville han ha fjernet innvollene og skåret opp dyret, og røkt kjøttet for å selge det, men det var den femtiåttende dagen og Lucius måtte begi seg av sted.

Han senket dyreskrotten og la den på bakken – da ville i hvert fall prærieulvene få nytte av den – og dro tilbake til hytta. Han måtte bare innrømme det, det så ut som om en galning bodde der. Det var litt over to år siden første gang Lucius hadde satt penn til papir, og nå var veggene dekket med resultatet. Han hadde avansert fra blekk til kull, gråblyant og til og med maling, som kostet en god del. Noen av dem var bedre enn andre – når han betraktet dem i kronologisk orden kunne man etterspore hans trege, til tider frustrerende ukyndige måte å lære seg kunsten på. Men de beste av dem fanget det bildet Lucius hadde i hodet på en tilfredsstillende måte, bildet han bar på inni seg hele dagen som notene til en melodi han bare kunne få ut av hodet ved å nynne den.

Michael var den eneste som hadde sett bildene. Lucius hadde holdt avstand til alle, men Michael hadde oppsporet ham via en eller annen som drev svartebørs, en venn av Lore. En kveld for over et år siden hadde Lucius kommet tilbake etter å ha satt opp dyrefellene. Han hadde funnet en gammel pickup parkert på tunet. Michael satt på det åpne planet. I løpet av årene Greer hadde kjent ham, hadde han vokst fra en gutt med et ganske ydmykt utseende til et skikkelig mannfolk i sitt fulle potensial: tøff og elegant, med myndige trekk og et alvorsdrag rundt øynene. En sånn fyr man kunne regne med i et barslagsmål, av typen som begynte med et trøkk i trynet og endte med en spurt som om man hadde fanden sjøl i hælene.

«Herrejesus, Greer,» sa han. «Du ser ut som du er tråkka på og spytta ut. Hvordan ter man seg for å få litt gjestfrihet på et sånt sted?»

Lucius hentet en flaske. Det var ikke helt klart hva Michael ønsket til å begynne med. Lucius syntes han var forandret, litt mer innadvendt. Michael hadde aldri vært en stille type. Mannen rant over av teite teorier og ideer og fyrte dem av som mitraljøseskudd. Intensiteten merket man fremdeles, man kunne praktisk talt varme hendene på hodet hans – men han hadde et mørkere drag over seg, en følelse av noe innelukket, som om Michael grunnet på noe han ikke hadde ord for.

Lucius hadde hørt at Michael hadde sluttet i raffineriet, og hadde brutt med Lore, bygget seg en slags båt hvor han tilbrakte mesteparten av tiden med å seile ute på Gulfen. Hva han kunne være på utkikk etter der, på det store øde havet, ymtet han ikke med et ord, og Lucius ville ikke presse ham. For hvordan skulle han vel ha kunnet gi en forklaring på sitt eget liv som eneboer? Men i løpet av kvelden de tilbrakte sammen, mens de ble fullere og fullere over en flaske Dunks spesialbrennevin nr. 3 – Lucius var ikke akkurat hard på flaska nå for tiden, men preparatet var uansett utmerket som løsemiddel – slo det ham at Michael ikke egentlig hadde noen grunn til å dukke opp på dørmatten hans, bortsett fra det grunnleggende menneskelige behovet for å være nær et annet menneske. Begge tjenestegjorde sin tid i ødemarken, kan man si, og kanskje det Michael egentlig ønsket seg, når det kom til stykket, var noen få timers samvær med noen som forsto hva han gikk gjennom – denne dyptloddende impulsen til å få være alene nettopp da de alle burde ha hoppet i taket av glede og fått unger og stort sett feiret en verden der døden ikke strakte seg ned fra trærne og grep tak i en bare for moro skyld.

En stund fikk de med seg nyhetene om de andre; Saras jobb på hospitalet og Hollis’ etterlengtede flytting fra flyktningleiren til et permanent bosted; Lores forfremmelse til mannskapssjef på oljeraffineriet; Peters avgang fra Ekspedisjonskorpset for å bli hjemmeværende pappa for Caleb; Eustaces avgjørelse som ikke overrasket noen, om å trekke seg fra Ekspedisjonskorpset og reise tilbake til Iowa med Nina. Hele samtalen hadde et preg av noe muntert på overflaten, men det stakk ikke særlig dypt, og Lucius lot seg ikke narre. Under overflaten lurte navnene på dem de ikke nevnte.

Lucius hadde ikke fortalt noen om Amy – det var bare han som kjente sannheten. Når det gjaldt Alicias skjebne hadde Lucius ingenting å komme med. Og det hadde visst ingen andre heller, kvinnen var forduftet ut i den store Iowa-tomheten. Mens det skjedde hadde Lucius vært uaffisert – Alicia lignet en komet og hadde det med å bli borte i det uendelige uten forvarsel for så uventet og spektakulært å melde sin ankomst igjen – men ettersom dagene gikk uten at hun dukket opp, og Michael lå lenket til sengen med den gipsete foten i en slynge, kunne Lucius se hennes forsvinning brenne i vennens blikk, lik en lang lunte som ventet på en bombe. Det har ikke gått opp for deg, har det vel, fortalte han Lucius mens han nærmest leviterte fra sengen i lutter frustrasjon. Dette er ikke som alle de andre gangene. Lucius gadd ikke å motsi ham – den kvinnen hadde ikke behov for noen – ei heller prøvde han å hindre Michael da han tolv timer etter å ha fjernet gipsen kastet seg i sadelen og red inn i en snøstorm for å lete etter henne. Et høyt tvilsomt trekk, tatt i betraktning av hvor lang tid som var gått. Og det faktum at han knapt kunne gå. Men Michael var Michael, han var ikke en mann man sa nei til, og det var noe merkelig personlig over det hele, som om Alicias forsvinning var en beskjed bare for ham. Han kom tilbake fem dager senere, nesten halvt frosset i hjel, etter å ha ridd rundt på et område som dekket 300 kilometer. Han nevnte ikke noe mer om dette, ikke den dagen og heller ikke noen andre dager, han sa ikke navnet hennes engang.

De hadde alle vært glad i henne, men Lucius visste at det fantes mennesker som hadde et hjerte man ikke kunne kjenne, som var født til å være for seg selv. Alicia hadde forsvunnet i tynne luften, og nå som det var tre år siden, var det Lucius tenkte på, ikke hva som hadde skjedd med henne, men om hun i det hele tatt hadde vært der.

Det var godt over midnatt, og de siste glassene var blitt fylt og tømt, da Michael endelig luftet spørsmålet som i tilbakeblikk hadde plaget ham hele kvelden.

«Tror du virkelig at de er borte, drakkene, mener jeg?»

«Hvorfor spør du om det?»

Michael løftet et øyebryn. «Tror du det, da?»

Lucius svarte med omhu. «Du var der – du så hva som skjedde. Dreper man De Tolv, har man drept dem alle. Det var jo din idé, om jeg ikke tar feil. Det er litt sent å skifte mening nå.»

Michael så vekk og sa ingenting. Var svaret tilfredsstillende?

«Du burde bli med meg på en seiltur,» sa han til slutt og lyste opp litt. «Det ville du like. Det er en stor vid verden der ute. Overgår alt du har sett.»

Lucius smilte. Hva som enn plaget mannen, var han ikke klar til å snakke om det.

«Jeg skal tenke over det.»

«Du kan betrakte det som en stående invitasjon.» Michael reiste seg mens han støttet seg til bordkanten med den ene hånden for å holde balansen. «Vel, jeg er i hvert fall konka ut. Hvis du ikke har noe imot det, er det på tide at jeg går og spyr og sovner i lastebilen.»

Lucius slo ut med hånden mot den trange køya. «Du kan ta køya hvis du vil.»

«Det var snilt av deg. Kanskje når jeg har lært deg bedre å kjenne.»

Han snublet bort til døren. Der snudde han seg og så utover det vesle rommet med sløret blikk.

«Du er litt av en kunstner, major. Disse bildene er interessante. Du må fortelle meg om dem en gang.»

Og det var alt: Da Lucius våknet om morgenen var Michael dratt. Han trodde han ville komme til å se mannen igjen, men det kom ikke flere visitter. Han tenkte Michael måtte ha funnet det han lette etter, eller så hadde han bestemt seg for at det ikke var å finne hos Lucius. Tror du virkelig de har dratt …? Hva ville vennen ha sagt dersom Lucius faktisk hadde svart på spørsmålet?

Lucius skjøv disse nedslående tankene til side. Han lot kannen med villsvinblodet stå i skyggen av hytta, og gikk nedover bakken til elven. Vannet her i Guadalupe var alltid kaldt, men her var det kaldere; der elven gjorde en sving var det et dypt hull – over seks meter til bunnen – som fikk tilskudd av en naturlig ile. Hvite kalksteinsklipper raget over vannkanten. Lucius tok av seg støvlene og buksene, grep repet han hadde latt henge, pustet dypt og gjorde et fint stup ut i vannet. For hvert stykke han sank, sank temperaturen også. Skuldervesken som var laget av et tykt lerretsstoff var festet under en klippehylle over vannet. Lucius festet repet til håndtaket på vesken. Trakk det løs fra hyllen, presset luften ut av lungene og klatret opp.

Han klatret ut på motsatt bredd, fulgte elveløpet nedstrøms til en grunne, krysset elven igjen og fulgte en sti opp til toppen av kalksteinsklippen. Der satte han seg på kanten, tok repet i hendene og trakk opp vesken.

Han kledde på seg igjen og bar vesken tilbake til hytta. Ved bordet tok han ut innholdet, åtte kanner til, omtrent tretti liter i alt – mer eller mindre like mye blod som strømmer gjennom blodomløpet på et halvt dusin voksne mennesker.

Med en gang det var ute av elven, ville gevinsten hans raskt bli skjemt. Han bandt kannene sammen og samlet sammen forrådet. Nok mat og vann for tre dager, rifle og ammunisjon, en jaktkniv, en lykt, en solid taukveil. Han bar alt ut på spiskammeret. Klokken var ennå ikke 0700, men solen bakte. Han sadlet hesten, skjøv riflen inn i sliren og slengte resten over hesteryggen. Han brød seg ikke om å ta med en sovepose. Han skulle ri hele natten og ankomme Houston om morgenen den 160. dagen.

Han satte hælene forsiktig mot hestens flanke og red av gårde.

4

MEXICO-GULFEN

22 nautiske mil sør-sørøst for Galveston-øya

0430: Michael Fisher våknet av regnet som dryppet i ansiktet hans.

Han satte seg rett opp med ryggen mot hekkbjelken. Det var ingen stjerner, men mot øst lå en smal strime grumset morgenlys mellom horisonten og skyene. Det var helt vindstille. Men det kom ikke til å vare. Michael kjente stormsignalene.

Han løsnet shortsen, skjøt bekkenet frem og sendte en tilfredsstillende mengde urin i gulfen. Han var ikke spesielt sulten. Han hadde avvent kroppen med å kjenne sult, men han stakk et øyeblikk under dekk og rørte ut litt proteinpulver i et glass som han tømte i seks store halssvulmende slurker. Hvis han ikke tok feil, og det gjorde han nesten aldri, ville morgenen føre med seg litt spenning, det var lurt å være forberedt på full mage.

Han var tilbake på dekk da det første gaffellynet spaltet himmelen. Femten sekunder senere kom tordenen rullende med et langdrygt brak som om en sur gud kremtet. Vinden hadde steget også, uten noe fast mønster som varslet en byge. Michael løsnet selvstyreren og tok rorpinnen i neven idet regnet kom for alvor. Varmt, stikkende tropisk regn som gjorde ham gjennombløt på et øyeblikk. Michael hadde ingen sterke meninger om været. Som alt annet var det slik det var, og hvis dette skulle bli stormen som endelig sendte ham til bunns, så kunne han jo ikke si at han ikke hadde bedt om det.

Mener du det? Alene? I den balja? Er du spenna gæren? Noen ganger var spørsmålene ment å være hyggelige, uttrykk for oppriktig bekymring, selv folk han overhodet ikke kjente, prøvde å overtale ham til å la være. Men som oftest hadde den som spurte allerede avskrevet ham. Hvis sjøen ikke tok livet av ham, ville barrieren gjøre det – blokaden med flytende sprengstoff som etter sigende omringet kontinentet. Ville noen som var ved sine fulle fem friste skjebnen på den måten? Og særlig nå, når man ikke hadde sett en eneste viral på – hvor lenge? Trettiseks måneder? Var ikke et helt kontinent stort nok til at en rastløs sjel fint kunne farte rundt der?

Greit nok, men ikke ethvert valg er et spørsmål om ren logikk. Mye stammet fra magefølelsen. Michaels magefølelse fortalte ham at det ikke fantes noen slik barriere, og at den aldri hadde eksistert. Han viste fingeren til historien, mot hundre år med en menneskehet som sa: Ikke med meg, nei, du kan dra uten meg. Det var enten det eller å spille russisk rulett, noe som hans slektshistorie tatt i betraktning, ikke nødvendigvis var utelukket.

Foreldrenes selvmord var ikke noe han likte å tenke på, men det gjorde han, naturligvis. I en eller annen krok av hjernen kunne han hele tiden se den morgenens hendelser, fremviseren surret og gikk. Han så de grå, tomme ansiktene og de stramme repene rundt nakken på dem. Den svakt knirkende lyden de laget. De avlange kroppene, den absolutte ubebodde slappheten deres. De mørke tærne, hovne av oppsamlet blod. Michaels første reaksjon hadde vært at han ikke kunne fatte det. Han glodde på likene i minst tretti sekunder, prøvde å samle dataene, som kom til ham i en serie løsrevne ord (mamma, pappa, hengt, rep, låve, døde), før en hvitglødende redsel eksploderte i den elleve år gamle hjernen hans, sendte ham hodestups forover, hvorpå han klamret seg til bena på dem og prøvde å løfte legemene oppover, mens han hele tiden skrek på Sara så hun kunne komme og hjelpe ham. De hadde vært døde i mange timer, anstrengelsen hans var til ingen nytte. Men man må jo prøve. Mye av livet, hadde Michael erfart, besto i å prøve å reparere ting som ikke lot seg reparere.

Følgelig havet og hans enslige seilaser. Det var blitt et slags hjem. Båten hans het Nautilus. Michael hadde funnet navnet i en bok han hadde lest for mange år siden, da han bare var en smårolling på Barnehjemmet. En verdensomseiling under havet. Det var en gammel gul pocket, flere sider holdt på å løsne, og på permen var det et bilde av en merkelig pansret farkost som virket som en krysning mellom en båt og en undersjøisk tanks, og den befant seg i grepet på de store fangarmene med sugekopper som tilhørte et veldig sjøuhyre med digre øyne. Lenge etter at detaljene i boken var glemt, hadde bildet blitt værende, brent inn på netthinnen. Da tiden var inne til å døpe farkosten sin, etter to års planlegging, utførelse og rent gjettverk, virket navnet Nautilus naturlig. Det var som om han hadde lagret navnet i hjernen til senere bruk.

Den målte trettiseks fot fra baugspryd til hekk med en seks fot kjøl. Et storseil og et forseil som gikk helt til toppen av masten. Den hadde en liten kahytt (selv om han nesten alltid sov på dekk). Han hadde kommet over den på en båtplass i nærheten av San Luis Pass, bortgjemt på et lager. Den sto fremdeles på støtter. Skroget, som var laget av glassfiber, var solid, men resten var i en sørgelig forfatning – råttent dekk, halvt oppløste seil, alt av metall så slitent at det var ubrukelig. Den passet med andre ord perfekt til Michael Fisher, første maskiningeniør for Lys og Kraft og oljearbeider av første klasse. Og en måned senere hadde han sagt opp jobben sin på oljeraffineriet og innkassert fem års tilgodehavende så han kunne kjøpe verktøyet han trengte og leie et mannskap som han tok med til San Luis. Mener du det? Alene? I den balja? Ja, sa Michael til dem og brettet ut tegningen på bordet. Det mener jeg, ja.

Så ironisk det var at etter alle disse årene da han blåste på den gamle verdens glør, og prøvde å få liv i sivilisasjonen igjen ved hjelp av kasserte maskiner, så skulle det bli den eldste reisemåten i menneskehetens historie som fanget hans interesse. Vinden slo inn seilet, skapte et vakuum som båten hele tiden prøvde å fylle. For hver gang han reiste ut, våget han seg litt lenger, litt lenger vekk, vågalt og sprøtt var det. Til å begynne med hadde han seilt langs kysten, for å lære farvannene å kjenne. Nordover og østover langs kysten til New Orleans med sitt oljesøl og sin deprimerende røyksky av klebrig kjemisk stank. Sørover til Padre Island, med sine lange talkumhvite sandstrender. Etter som han ble tryggere utvidet han reiseruten. Fra tid til annen støtte han på menneskehetens anakronistiske etterlatenskaper – hauger med rustne vrak som lå dynget opp langs sandbankene, surrogatatoller av duvende plast, forlatte oljerigger som skrevde over enorme væskeansamlinger med utpumpet slam. Men snart hadde han forlatt alt dette, og drev båten sin lenger ut på det ville havet. Vannet ble mørkere, det skjulte umåtelige dybder. Han siktet på solen med sekstanten, plottet inn kursen med en blyantstump. En dag slo det ham at det var mer enn tusen meter vann under ham.

Den morgenen i stormen hadde Michael vært til sjøs i førtito dager. Han planla å nå Freeport ved middagstid, proviantere, hvile ut en uke eller så – han trengte virkelig å legge på seg litt – og dra ut igjen. Han måtte naturligvis bakse med Lore, noe som bestandig var ulystbetont. Ville hun i det hele tatt snakke til ham? Kanskje hun bare ville glo på ham på avstand? Ta et tak i beltet hans og dra ham inn i brakka for en times rasende sex, som han mot sin vilje ikke kunne få seg til å avslå? Michael visste ikke hva det ville bli, eller hva som var verst; han var enten drittsekken som hadde knust hjertet hennes, eller hykleren i senga hennes. For det han ikke kunne forklare med ord, var at hun ikke hadde noe å gjøre med noe av dette, verken Nautilus eller hans behov for å være alene, eller det faktum at selv om hun hadde fortjent bedre, greide han ikke å gjengjelde kjærligheten hun følte for ham.

Tankene hans hadde en tendens til å streife tilbake til sist han hadde sett Alicia, sist noen hadde sett henne, så vidt han visste. Hvorfor hadde hun valgt ham? Hun hadde kommet til ham på sykehuset den morgenen før Sandra og de andre hadde brutt opp fra Heimlandet for å reise tilbake til Kerrville. Michael var ikke sikker på hva klokken var, han sov og våknet av at hun satt der ved sengekanten hans. Hun hadde dette … uttrykket i ansiktet. Han merket at hun hadde sittet der en stund, og sett på ham mens han sov.

«Lish?»

Hun smilte.

«Hei, Michael.»

Det var det, i omtrent tretti sekunder. Ikke noe Hvordan føler du deg? Eller Du ser litt latterlig ut med den gipsen, Strømgutt, eller noen av de tusen små stikkene de hadde bombardert hverandre med helt siden de var smårollinger.

«Kan du gjøre meg en tjeneste?»

«Javel.»

Men tanken ble ikke gjort ferdig. Alicia så vekk, før hun satte blikket i ham igjen.

«Vi har vært venner lenge, ikke sant?»

«Jøss, ja, sa han. Det skal være sant.»

«Du var jo alltid så sabla gløgg. Husker du … når kan det ha vært? Jeg vet ikke, vi var bare smårollinger. Jeg tror Peter kan ha vært der, og Sara også. En dag snek vi oss alle bort til Muren, og du holdt en tale, en ordentlig tale, det sverger jeg også, om hvordan lysene virket, om turbinene og batteriene og alt det andre. Ja, helt til det øyeblikket, vet du, hadde jeg trodd at alt bare slo seg på av seg selv? Men ærlig talt. Herregud. Jeg følte meg så dum.»

Han trakk på skuldrene og var litt brydd.

«Jeg var vel litt kjepphøy, kan jeg tenke meg.»

«Å, du trenger ikke å unnskylde deg. Akkurat da slo det meg: Den gutten er det noe ved. En dag når vi trenger det, vil han redde oss.»

Michael hadde ikke visst hva han skulle svare. Han hadde aldri sett noen som virket så bortkommen, så nedtrykt av bekymringer.

«Hva var det du ville spørre meg om, Lish?»

«Spørre deg om?»

«Du sa du ville spørre meg om en tjeneste –»

Hun rynket pannen, som om spørsmålet ikke hadde noen mening for henne.

«Ja. Jeg gjorde vel det, ikke sant?»

«Lish, føler du deg helt bra?»

Hun reiste seg fra stolen. Michael skulle til å si noe annet, han visste ikke hva, da hun lente seg frem, børstet håret hans fra ansiktet, og overrasket ham fullstendig ved å kysse ham på pannen.

«Ta vare på deg selv, Michael. Kan du gjøre det for meg? De vil komme til å trenge deg her.»

«Hvorfor sier du det? Har du tenkt å dra?»

«Bare lov meg det.»

Og der kom det, øyeblikket da han hadde sviktet henne. Det var tre år siden, og fremdeles gikk han gjennom det om og om igjen, som en hikke som gjentok seg. Øyeblikket da hun fortalte ham at hun reiste for godt. Og det ene han kunne ha sagt for å beholde henne der. Noen er glad i deg, Lish. Jeg elsker deg, jeg har aldri holdt opp med det og vil aldri komme til å gjøre det. Men ordene satte seg fast et eller annet sted mellom munnen hans og hjernen, og øyeblikket var over.

«Ja vel.»

«Godt, sa hun. Og så var hun borte.»

Men så var det stormen som brøt løs den førtisjuende dagen til sjøs. Mens han var opptatt med disse minnene, hadde han latt oppmerksomheten vandre; han la merke til, men tok ikke ordentlig innover seg, sjøens stigende fiendtlighet, den kullsorte himmelen, vindens økende raseri. Det traff ham altfor brått med et øredøvende tordenbrak og massive vindstøt fulle av regn som dasket over båten som en kjempehånd og fikk den til å krenge hardt over. Jøss, tenkte Michael og klatret opp hekkbjelken. Det var da som faen. Det var for sent å reve seilet, det eneste han kunne gjøre var å møte været rett på. Han strammet storskjøten og holdt båten kloss opp mot vinden. Vannet fosset inn, skummet over baugen, og kom plaskende ned fra himmelen i kaskader. Luften var elektrisk. Han strammet storseilskjøtet så godt det lot seg gjøre, og låste det.

Ja vel, tenkte han. Du vil vel i det minste la meg pisse først. La oss se hva du er god for, din kødd.

Så bar det ut i stormen.

Seks timer senere kom han ut med hjertet svulmende av seiersfølelse. Uværet hadde blåst over og dannet en lomme av blå luft bak ham. Han hadde ikke peiling på hvor han var, han var kastet langt ut av kurs. Det eneste å gjøre var å sette kursen rett vestover og se hvor han nådde land.

To timer senere kom en lang sanddyne til syne. Han nærmet seg den på en stigende tidevannsbølge. Galveston Island: Det kunne han se av restene av den gamle moloen som skjermet mot havet. Solen sto høyt på himmelen, vinden var god. Burde han vende sørover mot Freeport – komme hjem, få seg middag, en god seng og alt det andre, eller gjøre noe annet? Men morgenens hendelser fikk tanken til å virke deprimerende tam, en litt for mager slutt på dagen.

Han bestemte seg for å undersøke skipsleia ved Houston. Der kunne han ankre for natten, så fortsette til Freeport neste morgen. Han gransket sjøkartet. En smal vannstrime skilte nordsiden av øya fra Bolivar-halvøya. Lengst borte lå Galveston Bay, et ujevnt rundt basseng, trettito kilometer bredt, som på nordøstre side førte til en dyp elvemunning, omgitt av vrakrestene av skipsverft og kjemiske fabrikker.

Med vinden i ryggen seilte han inn til bukta. I motsetning til kystlinjens brunlige brenninger var vannet klart, nesten gjennomsiktig, med et grønnlig skjær. Michael kunne til og med se fisk, mørke former som gled forbi under overflaten. Enkelte steder var kystlinjen full av store mengder skrot, men andre steder virket den skurt ren.

Ettermiddagen var på hell da han nådde munningen av elveløpet. En stor mørk form reiste seg i kanalen. Mens han nærmet seg, trådte bildet tydeligere frem, det var et massivt skip. Mange hundre fot i lengde. Det hadde strandet mellom to sokler som bar en hengebro over kanalen. Han styrte farkosten sin nærmere. Skipet hadde en liten slagside til babord, og vendte baugen ned, den øverste delen av de massive propellene var bare så vidt synlige over vannlinjen. Sto den på grunn? Hvordan hadde den havnet her? Sannsynligvis på samme måte som ham, drevet av tidevannet gjennom Bolivarpasset. Over skipssiden, dryppende av rust, sto skipets navn og hvor den var registrert:

BERGENSFJORD

OSLO, NORGE 

Han la Nautilus inntil den nærmeste sokkelen. En stige. Han fortøyde, firte seilene og gikk under dekk for å hente et kubein, en lykt, verktøy av ymse slag og et solid hundre meters rep. Han la utstyret i en ryggsekk, gikk opp igjen på dekk, trakk pusten dypt for å roe nervene og begynte å klatre.

Michael hadde høydeskrekk. Det var ikke så mye annet han var redd for. På raffineriet fant han seg selv ofte høyt over bakken – dinglende fra et av tårnene i en sele mens han skrapte rust. Etter som tiden gikk ble han modigere, så vidt mannskapet kunne se. Å utsette seg for denne påkjenningen hadde bare delvis en kurerende virkning. Stigen, som besto av ståltrinn murt inn i sokkelen, var, når man tok den nærmere i øyesyn, ikke fullt så solid som den virket når man så den nedenfra. Noen av trinnene virket som de ikke satt så godt fast. Innen han nådde toppen, kjente han at han hadde hjertet i halsen. Han lå på ryggen på hengebroen og pustet nesten ikke, så kikket han ned fra kanten. Han gjettet på at det var femti meter ned, kanskje mer. Herregud.

Han festet repet til rekkverket og så det falle. Knepet ville være å bruke føttene for å kontrollere nedstigningen. Så tok han repet i hendene, lente seg tilbake over kanten og spente fra.

Et halvt sekund trodde han at han hadde gjort sitt livs største tabbe. For et idiotisk påfunn! Han kom til å stupe som en stein ned på dekket. Men så fanget han repet med føttene, og klemte til i et dødsgrep. Ved å flytte hendene under hverandre firte han seg ned.

Michael gjettet på at skipet hadde vært et slags lasteskip. Han satte kurs mot akterenden, hvor en åpen metalltrapp førte til styrehuset. På toppen av trappen kom han til en tung dør med et håndtak som ikke ville rikke seg. Han fikk håndtaket løst med et brekkjern, og stakk spissen av en skrutrekker inn i låsen. Han måtte vrikke litt, det klikket i sylindre, og da han prøvde brekkjernet en gang til, svingte døren ut.

Luften var fylt av en så sterk ammoniakkstank at han fikk tårer i øynene. Her hadde ingen pustet på hundre år. Under den brede frontruten med utsyn over kanalen var skipets kontrollpanel. Rader med brytere og visere, flate skjermer og datatastaturer. I en av de høyryggede stolene som var vendt mot ruten, satt et lik. Tiden hadde forvandlet det til ikke stort mer enn en innskrumpet brun flekk omgitt av mugne tøyfiller. På skulderklaffene var det epåletter med tre striper på. En skipsoffiser, tenkte Michael, kanskje til og med kapteinen. Dødsårsaken var opplagt; hullet i hodet, ikke større enn tuppen av Michaels lillefinger, markerte der kulen hadde trengt inn. På gulvet under mannens utstrakte høyre hånd lå en revolver.

Under dekk fant Michael andre lik. Nesten alle lå i køyene sine. Han nølte ikke, bare tellet dem opp, førtito lik i alt. Hadde de valgt sin egen død? De velordnete likene tydet på det, men metoden var ikke åpenbar. Michael hadde sett noe slikt før, men aldri så mange på samme sted.

Videre ned i skipet kom han til et rom som var annerledes enn de andre, som ikke hadde én eller to køyer, men mange – smale køyer festet altfor høyt oppe på skottene, med en smal korridor mellom. Var det mannskapsbanjeren? Mange av køyene var tomme, han tellet åtte lik, deriblant to som lå nakne på den trange underkøya med sammenfiltrete armer og ben.

Her var det mer rotete enn ellers. Råtne klesplagg og forskjellige gjenstander dekket nesten hele gulvet. Mange av skottene bak køyene var pyntet med falmete fotografier, religiøse bilder og postkort. Forsiktig løsnet han et av fotoene og holdt det opp mot lyset fra lykten. Det viste en mørkhåret kvinne som holdt et lite barn i fanget.

Da fikk han øye på noe.

Det var et stort løvtynt papir teipet til skottet. Øverst sto det INTERNATIONAL HERALD TRIBUNE i snirklete bokstaver.

Michael løsnet teipen og la papiret tvers over køya.

MENNESKEHETEN PÅ RANDEN AV KATASTROFE

Krisen blir større mens dødstallene stiger globalt.

Dødsviruset sprer seg til alle kontinenter.

Havner og landegrenser stenger når millioner flykter for å unngå at smitten blir spredd.

Kaos rammer Europa. Storbyene mørklegges.

Roma (AP) 13. mai – Verden sto på randen av kaos tirsdag mens sykdommen som kalles Påskeviruset fortsatte sin dødsmarsj over kloden.

Den raske spredningen av smitten gjør dødstallene vanskelig å beregne. Talsmenn fra FNs helseorganisasjon sier at dødstallene kan regnes i mange hundre millioner.

Viruset er en variant av det som reduserte Nord-Amerikas befolkning kraftig for to år siden og har spredd seg på luftstrømmene. Det dukket opp i området ved Kaukasus i Sentral-Asia for bare 59 dager siden. Helsepersonell har hatt vanskeligheter med å identifisere både smittekilden samt en effektiv kur.

«Det vi kan si foreløpig er at dette patogenet er usedvanlig kraftig og dødelig,» sier formannen for styret i Verdens Helseorganisasjon, Madeline Duplessis, fra Genéve. «Dødsratene nærmer seg hundre prosent.»

Påskeviruset kan overføres mellom mennesker uten direkte fysisk kontakt, noe som skiller det fra den nordamerikanske epidemien. Det forbinder seg med støvpartikler eller svært små dråper som stammer fra menneskets åndedrettssystem. Mange helsearbeidere sammenligner det med spanskesyken i 1918, som tok livet av om lag 50 millioner på verdensbasis. Selv om man har innført reiseforbud har det gjort lite for å hindre spredningen av smitte. Det har heller ikke hjulpet at myndighetene i sentrale byer har innført forbud mot å samles på offentlige plasser.

«Situasjonen er dessverre i ferd med å komme helt ut av kontroll,» sier Italias helseminister Vincenzo Monti på en pressekonferanse der folk hostet hele tiden. «Det kan ikke understrekes sterkt nok at folk må holde seg innendørs. Barn, voksne og gamle – ingen er blitt spart for denne fryktelige epidemien. Den eneste måten å overleve på er å sørge for at man ikke blir smittet.»

Østviruset absorberes av lungene og vil raskt lamme kroppens forsvarssystem. Det angriper åndedrettssystemet og fordøyelseskanalene. Tidlige symptomer er tap av orienteringsevne, feber, hodepine, hoste og oppkast uten noen foranledning. Når patogenet får tak, vil offeret oppleve sterke indre blødninger, som vanligvis fører til døden i løpet av 36 timer, men det har vært tilfeller der ellers friske voksne har bukket under etter bare to timer. I noen sjeldne tilfeller har de som er rammet opplevd personlighetsforandring som fører til økt aggresjonsnivå, men om slike personer har levd lenger enn 36 timer er ikke kjent.»

«Det later til at dette skjer i et lite mindretall av tilfeller,» uttalte Duplessis til pressen. «Vi vet ikke hvorfor smitten får en annen virkning på disse.»

En teori som er fremmet av representanter for WHO er at smitten kan ha kommet fra Nord-Amerika via skips- eller flytrafikk, som har trosset karantenebestemmelsene FN innførte i juni for to år siden. Andre teorier om hvordan patogenet har oppstått, går ut på at det kan ha tilknytning til en luftbåren kilde, i forbindelse med masseutryddelsen av flere sangfuglarter som er trekkfugler i søndre Uralfjellene, like før smitten ble oppdaget.

«Vi ser på alle muligheter,» sa Duplessis. «Vi skal ikke la noe være uprøvd.»

En tredje teori er at terrorister står bak epidemien. Som svar på mye spekulasjon i pressen uttaler Interpols generalsekretær Javier Cabrera, tidligere minister for USAs innenriks-sikkerhetstjeneste, og medlem av den amerikanske eksilregjeringen i London: «Så vidt vi vet har ingen gruppe eller enkeltperson tatt på seg ansvaret, men undersøkelsene pågår.» Cabrera sa videre at den internasjonale politiorganisasjonen, som har 190 medlemsland, ikke har noe bevis på at noen terrorgruppe eller land som støtter disse har mulighet til å skape et slikt virus.

«Til tross for alle vanskeligheter vi står overfor,» sa Cabrera, «fortsetter arbeidet for å samordne politimyndigheter og etterretningsorganisasjoner verden over. Dette er en global krise som fordrer at man svarer på et globalt nivå. Dersom det skulle oppstå skjellig grunn til mistanker om at epidemien er menneskeskapt, kan jeg si at de skyldige vil bli stilt til ansvar.»

Ettersom størstedelen av kloden nå er underlagt en form for unntakstilstand, har det vært uro i flere hundre byer. Det er rapportert om gatekamper i Rio de Janeiro, Istanbul, Athen, København, Praha, Johannesburg og Bangkok, og mange andre steder. På et ekstraordinært FN-møte i Haag har organisasjonen anmodet medlemmene til å vise moderasjon i utøvelsen av militær makt for å få bukt med opprørene.

I en skriftlig erklæring fra FNs generalsekretær Ahn Yoon-da heter det: «Nå må ikke menneskeheten gå løs på seg selv. I disse mørke tider må vi bruke vår medmenneskelighet til å tenne et lys i mørket.»

Brudd i kraftforsyningen i Europa har vist seg å hindre hjelpearbeid og gjøre krisen verre. Fra tirsdag kveld har de mørklagte områdene nådd så langt nord som til Danmark, ned til Sør-Frankrike og Nord-Italia. Lignende strømstans er rapportert fra det asiatiske subkontinent, Japan og Vest-Australia.

Telekommunikasjon via mobilnett og landkabel er blitt sterkt rammet, slik at mange store og små byer nå er isolert fra omverdenen. Moskva er herjet av brann. På grunn av sterk vind og vannmangel er store deler av byen lagt i aske og tusener har omkommet.

«Alt er borte,» har et øyenvitne fortalt. «Moskva finnes ikke mer.»

En selvmordsbølge av stort omfang har grepet om seg, sammen med etableringen av såkalte «dødssekter.» Mandag morgen ble politiet i Zürich varslet om en mistenkelig lukt, og oppdaget en lagerbygning med mer enn 2 500 lik, inkludert store og små barn. Ifølge politiet hadde gruppen brukt secobarbital, et kraftig barbiturat som ble blandet i en fruktdrikk til en dødelig cocktail. Det later til at de fleste ofrene hadde drukket frivillig, men noen av likene var bundet på anklene og håndleddene.

Zürichs politimester Franz Schatz fortalte pressen at åstedet var et «ubeskrivelig grusomt syn.»

«Jeg kan ikke forestille meg fortvilelsen som har grepet disse menneskene, siden de ikke bare kunne ta livet av seg selv, men også sine barn,» sa Schatz.

Over hele verden har store menneskemengder flokket til religiøse steder og gudshus for å søke åndelig trøst under denne krisen, som mangler sidestykke i historien. Millioner fortsetter å strømme til Mekka, islams helligste by, til tross for mat- og vannmangel, som har forverret situasjonen der. I Roma har pave Cornelius II, som ifølge mange øyenvitner virket syk, holdt en tale for de troende tirsdag kveld fra balkongen av paveboligen, og anmodet folk om «å legge sitt liv i den allmektige og barmhjertige Guds hender.»

Mens klokkene kimte over hele byen sa paven at «hvis det er Guds vilje at dette skal være menneskehetens siste dager, så la oss møte vår himmelske far med fred og forsoning i hjertet. Ikke gi dere over til fortvilelse, for vår Gud er en levende og kjærlig Gud. I hans hender har hans barn kunnet hvile siden tidenes morgen og vil gjøre det til siste slutt.»

Mens dødstallene stiger, er helsepersonell engstelige for at avdøde som ikke blir begravet, skal øke smittespredningen. I et forsøk på å stagge virkningen har funksjonærer i mange europeiske enheter benyttet åpne massegraver. Andre har begynt å begrave folk i stort antall til havs. Man frakter likene til kysten i lastebiler.

Risikoen til tross er det mange pårørende som tar saken i egne hender og bruker ledige jordstykker for å begrave sine kjære. I Paris’ berømte Bois de Bologne, en av Europas mest sagnomsuste parker, er det nå tusener av graver. Dette er typisk for situasjonen i byer verden rundt.

«Det var det siste jeg kunne gjøre for familien,» sier Gerard Bonnaire (36) der han står ved siden av graven til sin kone og lille sønn, som bukket under med seks timers mellomrom. Etter forgjeves å ha forsøkt å kontakte myndighetene har Bonnaire, som innehar en lederstilling i Verdensbanken, spurt naboene om hjelp til å flytte dem og grave en grav som han har merket med familiefotografier og sønnens kosedyr, en tøypapegøye.

«Det eneste jeg kan håpe på er å slutte meg til dem så snart som mulig,» sier Bonnaire. «Hva annet kan vi gjøre? Hva annet kan vi gjøre enn å dø?»

Det tok Michael et øyeblikk før han skjønte at dette var slutten på artikkelen. Han kjente seg nummen i kroppen, nesten vektløs. Han løftet blikket fra avisen og så rundt seg i banjeren, som om han lette etter noen som kunne fortelle ham at han tok feil, at alt var løgn. Men det var ingen, bare lik, og tunge, knirkende Bergensfjord.

Herregud, tenkte han.

Vi er alene.