Jorunn Johansen

62

Soloppgang

Skogens hemmelighet

Persongalleri:

Andrine Pettersen (før Jakobsen) | – | husfrue på Josaksgården
Johan Jakobsen | – | Isaks bror, Andrines fjerde ektemann
Carl Pettersen | – | Andrines tredje ektemann (fraskilt og reist)
Isak Jakobsen | – | Andrines andre ektemann (død)
Marna | – | Andrine og Isaks fosterdatter
Marina | – | Andrine og Isaks datter
Andrine Lierviken | – | Andrines bestemor (død)
Agnete Mellem | – | Marnas kjødelige søster
Peder Tronvik | – | Andrines bror, hjemkommet fra Amerika, gift med Agnete
August Tronvik | – | Peders fostersønn, Marnas forlovede (død)
Lucas Lauritsen | – | bygdas lensmann, Marinas forlovede
Anneli | – | kokke på Josaksgården
Olga | – | kokke på Josaksgården
Emilie | – | taus på Josaksgården
Markus | – | kusk på Josaksgården
Stina Hammer | – | Andrine og Majas halvsøster (død)
Karolius | – | Stinas sønn
Berte | – | Stinas tjenestepike
Maja Wilhelmsen | – | Andrines tvilling og Stinas halvsøster
Jøran Wilhelmsen | – | Majas ektemann
Eilert Larsson | – | Majas og Andrines far, bor ved Fallsjøen
Felicia Larsson (tidl. Wilhelmsen) | – | Jørans mor, gift med Eilert
Elvira og Sofia | – | Maja og Jørans tvillingdøtre
Sigmund | – | Maja og Jørans sønn
Ivan | – | Sofias forlovede
Marie | – | klok kone på Finnskogen
Nikolai Berntsen | – | Agnetes tidligere kjæreste
Joni | – | vandrende finne, Agnetes venn
Johannes Hansen | – | bygdas unge lege
Knud Embresen | – | pensjonateier på Kongsvinger

Slik sluttet forrige bok:

«Jeg har ombestemt meg. Jeg tror faktisk jeg skal ta deg av dage med en gang, for da slipper jeg mer tull. Da kommer ikke den dumme lensmannen på døren min igjen heller, for kjenner jeg deg rett, har du nok ikke sagt ifra til noen at du har reist hit. Du tror du kan ordne opp i alt alene. Du trodde du kunne ta meg fatt, men du burde ha visst bedre. Det er jeg som er sjefen. Det har jeg alltid vært.»

Han var grusom. Ikke bare innvendig, men også utenpå. Hun skar en grimase, viste ham tydelig at hun hatet ham, håpet at det ville sette ham ut, men det fikk motsatt virkning. Han kastet fra seg beltet, men før hun rakk å komme seg unna, la han hendene om halsen hennes og klemte til.

Hun stirret på ham da han klemte hardere. Der og da visste hun at hun hadde tapt, men likevel forsøkte hun å ta tak i hendene hans, men han var for sterk, hun eide ikke krefter.

Han klemte hardere og hardere, og hun kjente at bena begynte å svikte under henne. Hun så døden for seg, forsøkte å slå ham i ansiktet, men han vek til side. Hun kjempet, forsøkte å sparke ham i leggen, gjorde alt for å slippe unna, men hun satt fast i et jerngrep.

Hun stirret på ham til kroppen ikke ville mer. Det siste hun så før det svartnet for henne, var at han gliste.

Kapittel 1

I nærheten av Flisa, januar 1876

«Gustav! Hva er det du holder på med? Har du gått helt fra vettet?» Agnete våknet til av en hylende kvinnestemme. Straks kjente hun at grepet om halsen ble borte. Hostende trillet hun ned på gulvet. Halsen var vond og pusten var tung.

En skrekkslagen eldre dame stirret på Gustav, som fremdeles sto truende over Agnete. Håret hennes var nesten hvitt, og ansiktet hadde et vell av rynker.

«Jeg … Jeg har ikke gjort noe galt,» stotret Gustav. «Dette er min datter, og hun … Ja, jeg måtte sette henne på plass. Hun er aldeles gal.» Ordene kom støtvis.

Agnete hørte på fosterfarens stemme at han var livredd. Den eldre damen måtte ha et fast grep om Gustav. Hun hadde kommet akkurat tidsnok til å forhindre at hun selv ble borte for alltid. Agnete var ør i hodet og pustet tungt. Samtidig gjorde det så vondt i halsen at hun helst ville hyle, men hun fikk ikke frem et ord.

«Er det der hva du kaller å oppdra sin datter?» Fruen pekte på Agnete. «Ser du ikke halsen hennes? Jeg ser fingermerkene dine der!»

Fosterfaren slo blikket ned. «Hun er bare så uregjerlig. Jeg måtte forsøke å stanse henne, ellers hadde hun klort ut øynene mine.»

«Ikke forsøk å lyve for meg, Gustav!» Fruen kom bort til Agnete og satte seg. «Stakkars pike.» Hun strøk varsomt over håret hennes. «Slik behandler man ikke noen, uansett hvor uregjerlig vedkommende har vært.»

Fruen så på Agnete. «Klarer du å snakke?»

Agnete ristet på hodet. Hun pekte på halsen.

«Ja vel. Det avgjør saken. Jeg kontakter husdoktoren vår. Han må ta en titt på deg. Og du, Gustav, du blir med meg!»

«Nei, det gjør jeg ikke! Agnete kommer til å rømme og sende lensmannen etter meg, Vigdis. Du må forstå at hun er farlig.»

Gustavs forsøk på å komme seg unna falt imidlertid ikke i god jord hos Vigdis. «Farlig? Jeg forstår ikke hvor du har det fra,» sa hun i en nedlatende tone. Her i huset var det tydeligvis Vigdis som bestemte. Takk og lov, tenkte Agnete, for hun hadde vært så redd. Kroppen skalv ennå der hun satt.

«Du vet at det var hun som satte lensmannen på meg for drap. Da forstår du hvor gal hun er,» forsøkte Gustav seg med.

«Å, men den saken er da glemt. Du var jo her, og det vet lensmannen. Dessuten er det flere som så deg her på gården på det tidspunktet hvor drapet skal ha blitt begått, så det kan du ta helt med ro. Jeg liker ikke det din datter gjorde, men nå forstår jeg i hvert fall at hun må ha vært desperat.»

Gustav ble med hustruen ut. Agnete forsøkte å reise seg opp, men kroppen var for tung. Hun slet fremdeles med pusten og la hånden på halsen, som var så vond at hun skar en grimase så fort hånden berørte det den.

Tenk at han hadde forsøkt å drepe henne! Hun hadde hisset ham opp, men likevel … Det var han som var gal. Det var han som hadde brukt henne. Og nå kom tårene. Hun var både rystet, skuffet og redd. For hun visste han kunne finne på å prøve seg igjen. Det var ingen grunn til å føle seg trygg.

Selv om hustruen hans ønsker å hjelpe meg, må jeg forsøke å komme meg opp og ut herfra så fort som mulig. Jeg må hjem. Hjem til Peder. Nå har jeg bevis for at fosterfar er gal. Alibiet fru Vigdis har gitt ham, vil rakne.

Men hun kom ingen vei, for da hun igjen skulle trekke pusten, ble hun svimmel. Hun kravlet seg sakte opp på sofaen igjen og lukket øynene.

*

Agnete våknet med et rykk da noen rørte ved armen hennes. En eldre mann med snurrebart og halvlangt, grått hår sto over henne. Han var i hvert fall kledd i en fin, brun dress og så velstelt ut til tross for det uregjerlige håret.

«God dag. Jeg er doktor Iver Jansen, og jeg er gårdens husdoktor. Klarer De å reise Dem opp?»

Hun nikket, men var i tvil. Det kjentes som en kraftanstrengelse å komme seg på bena, men hun klarte det til slutt. Hun la merke til at Vigdis sto i bakgrunnen og holdt øye med dem med et skarpt blikk. Gustav var ikke å se.

Doktoren kjente forsiktig på halsen hennes mens han ristet på hodet flere ganger. «Strupehodet er ikke skadet, men det var nok like før du … Hadde han holdt Dem litt til, og strupehodet hadde blitt ødelagt, ville De ikke vært her nå, det er i hvert fall sikkert.»

Vigdis stilte seg ved siden av doktoren. «Tror du hun kan tale igjen?»

«Ja, det kan hun. Men hun trenger ro, så De må nok gjøre i stand et værelse til henne. Hun må hvile i minst en uke. Så får vi se om talen kommer tilbake. Merkene på halsen må lege seg selv.»

Fruen nikket. «Takk, doktor. Jeg skal hente et par av guttene mine, slik at de får hjulpet den stakkars kvinnen opp i et av værelsene.»

Agnete fikk panikk og ristet vilt på hodet med vidt oppsperrede øyne. Hun kunne ikke bli her! Fosterfaren kom til å snike seg inn til henne når alle sov for å fortsette der han slapp. Hun kom til å dø om hun ble værende her.

«Nå skal du ta det helt med ro,» sa fruen, som tydeligvis hadde sett panikken i øynene hennes. «Gustav tør ikke røre deg igjen. Da kaster jeg ham ut, og da mister han alt. Jeg kan kanskje virke mild og god, men jeg skal love deg at jeg også har en jernklo. Så slapp av nå og ikke bruk kreftene dine på å være redd. Dessuten skal to av mine arbeidere stå utenfor døren og passe på. Og jeg skal passe på min ektemann.»

Agnete undret på om dette kanskje kunne gå bra likevel. Hun forsto at hun ikke var i stand til å reise hjem ennå, men hun visste også at fosterfaren var sluere enn noen av de andre kunne ane. Hun hadde sett ham ta fatt tjenestefolk. Sett ham drepe …

«Ikke vær redd. Nå har det seg slik at jeg er gift med mannen, og jeg elsker ham, tross alt, så du forstår sikkert at jeg ikke kan anmelde ham. Men jeg skal love deg at dette ikke skal gå upåaktet hen.»

Doktoren tok med seg legevesken og gikk. Vigdis så etter ham. «Han bor her på gården min, forstår du. Jeg har så mange ansatte at jeg må ha en doktor i nærheten. Ja, han hjelper andre også så klart, men nå som jeg drar på årene, føles det betryggende å ha ham i nærheten dersom jeg skulle bli syk. Han får rikelig betalt så klart, og har gratis kost og losji.»

Som om det interesserte Agnete. Men hun nikket stumt, for det var viktig å holde seg inne med henne. Vigdis hadde tross alt reddet henne fra den visse død.

Vigdis snudde seg da to menn kom inn. De var store, kraftige, ordentlige arbeidskarer.

«Dere får bære gjesten vår opp i gjesteværelset. Jeg går bak dere. Som dere ser, er hun skadet, men det skal gå bra med henne.»

Den yngste av mennene så innstendig på henne med forunderlige øyne. Han hadde svart, litt bølgete hår som rakk til skjortekraven. Hun la merke til at han var utrolig kraftig og at de dypgrønne øynene var svært vakre. Ansiktet var firskårent, og aldri før hadde hun sett så store og kraftige never.

Han smilte forsiktig da han lente seg over henne. «Jeg forstår det slik at dette ikke er en skade i den forstand,» hvisket han før han tok forsiktig tak bak ryggen hennes og løftet henne opp i armene sine. Hun hadde trodd at begge mennene skulle bære henne opp, men han bar henne alene som om hun var lett som en fjær.

Den andre mannen gikk rett bak dem, og hun enset at fruen også var med. Hun holdt seg fast om halsen på han som bar henne, og måtte legge kinnet mot hans for ikke å bli svimmel. Det luktet godt av ham. Treverk og skog.

«De ble nesten kvalt,» mumlet han. «Halsen Deres ser ikke ut. Hvem gjorde dette mot Dem?» Han hvisket igjen.

Om jeg bare kunne svare, men jeg får ikke frem et ord. Hun pekte på halsen, og han nikket. «Du kan ikke snakke. Jeg forstår.» Han så på henne med et uutgrunnelig blikk idet han sparket opp en dør og gikk bort til sengen. Han la henne varsomt ned og rettet seg opp. Vigdis stilte seg ved siden av sengen og så ned på Agnete.

«Dette er min sønn, Klaus Henriksen. Han tar seg av det meste på gården,» annonserte fruen. Hun så på sønnen sin med smil og glede i ansiktet.

Fruen snudde seg og pekte på den andre mannen. «Og dette er min mest betrodde arbeider. Han heter Ivan. Ham kan du også stole på.»

Agnete stirret på Klaus Henriksen. Så han var sønnen til fruen? Det var som om fruen leste tankene hennes da hun utbrøt: «Ja, han er min sønn. Jeg har barn, forstår du, så din far får ikke fem flate øre etter meg om jeg skulle gå bort. Min sønn arver alt. Din far, det var meningen at han skulle få bo her på nåde den dagen jeg ikke er mer. Men nå … Nei, nå vet jeg ikke helt. Det er et forferdelig sinne i ham som jeg ikke har sett noe til tidligere. At han i det hele tatt kunne … Jeg kan ikke begripe det, men om han ikke holder seg i ro, kommer jeg til å anmelde ham. Hva du gjør når du er bedre, er selvsagt opp til deg. Du kan selvfølgelig anmelde din far, han tok tross alt nesten livet av deg, men dette vil jeg altså ikke blande meg opp i.»

Fruen skravlet i vei mens sønnen sto ved siden av og stirret på Agnete. Hun så inn i de dypgrønne øynene og merket med en gang at hun likte ham, for han viste tydelig at han syntes det var fælt det hun hadde vært igjennom.

«Ja, nå har jeg sagt mitt. Anna kommer snart opp med litt mat og drikke til deg. Du finner fort ut om du klarer å få i deg noe, men drikke burde du forsøke deg på, for det kan kanskje hjelpe.»

«Mor, nå må du gi deg. Piken trenger ro. Halsen hennes er hoven. Du kan selv tenke deg hvor vondt hun har det nå.» Klaus ristet på hodet.

«Ja, jeg mener bare å være snill. Hun bestemmer selv hva hun orker. Vel, da går jeg. Det er på tide å ta en ordentlig prat med min ektemann. Det er rart i grunnen, men du er jo faktisk min stedatter.» Hun viftet litt med hånden og vinket Ivan til seg. «Du blir med meg og står utenfor denne døren når jeg er ferdig med Gustav.»

Agnete ble alene med Klaus. Hun ble liggende og se på ham der han satt på stolen ved siden av sengen.

«Jeg har aldri likt din far stort, men mor kan gifte seg med hvem hun vil. Alt gikk fort for seg, og det var slik hun ville ha det. Men jeg skal være ærlig å si at det var jeg som fikk henne til å skrive testamente før giftermålet. Det var fordi jeg var redd din far kun ønsket å gifte seg med min mor på grunn av gården og alt hun eier. Han ble paff og grinete da han forsto at de eneste godene han satt igjen med, var å få lov til å bo her om mor dør. Men det er jeg som styrer gården, og jeg regner med at mor tar ham fatt nå. Jeg har aldri sett på maken. Hvorfor gjorde han dette mot deg?»

Agnete pekte på halsen igjen. Hun skulle så gjerne ha sagt noe, men det var håpløst vondt.

«Å, unnskyld jeg glemte meg. Du kan jo ikke svare, men nå vet du i det minste hvordan det ligger an.»

Det hadde Gustav godt av, tenkte Agnete. Han var farlig, farligere enn hun hadde trodd. Tenk at han hadde forsøkt å kvele henne. Ønsket henne død. Han burde ha tålt det hun hadde sagt. Hadde det vært før i tiden hadde han bare ledd og gått fra henne, viftet henne av og latt henne holde på. Han var forandret. Nå var han virkelig en farlig fiende.

«Jeg håper virkelig at mor tar affære. Hadde det vært opp til meg hadde jeg kontaktet lensmannen her på Flisa. Han er en meget dyktig kar.»

Igjen fikk Agnete panikk. Hun orket ikke mer innblanding fra loven. Det kunne fort bli snakk om Lillelills død, og ettersom Gustav hadde alibi, kunne det fort bety problemer for henne selv.

Hun ristet febrilsk på hodet. Nei, nei, skrek det i henne. Han måtte ha sett villskapen i øynene hennes, for han nikket rolig.

«Jeg skal ikke tilkalle lensmannen om du ikke ønsker det selv, men du burde ha anmeldt ham. Om det ikke hadde vært for at mor kom da hun gjorde, hadde du ikke vært her nå. Det var i siste liten, og takk Gud for det,» la han hektisk til.

Hun forsøkte å si noe og klarte å få hvisket frem et slags takk. Det lille hun hadde fått ut av seg, var en hes stemme.

«Der klarte du å si noe. Det er et hyggelig fremskritt. Du vil kanskje ha litt vann? Ja, Jeg håper du ikke har noe imot at jeg er dus med deg?»

Hun ristet på hodet og løftet seg opp på albuene. Klaus passet på å helle noen dråper vann inn i munnen hennes. Da hun fortsatt gapte, fikk hun mer vann. Selv om det gjorde vondt å svelge, gjorde det samtidig litt godt, for hun var knusktørr i halsen.

Agnete la seg ned på puten igjen og lukket øynene.

«Forsøk å sove nå. Jeg passer på deg,» sa Klaus.

Hun kjente seg takknemlig. Han var en omtenksom mann som virkelig så ut til å bry seg om henne. «Takk,» hvisket hun hest.

«Ingenting å takke for. Jeg må passe på deg, for du er en nydelig kvinne, og du virker som et godt menneske som ikke har hatt det godt i livet.»

Det var det siste Agnete hørte før hun sovnet.