Janette Rallison, Heather B. Moore, Luisa Perkins, Sarah M. Eden, Annette Lyon, Lisa Mangum

Sommerflørt i storbyen

Oversatt av Mariann Sævold

Overtidsflørt

Janette Rallison

Kapittel 1

Det var ikke meningen at bekjempelse av kriminalitet skulle føre til at man måtte kle seg i leopardmønstret miniskjørt, ermeløs topp i silke og stiletthæler. Lydia Robinson hadde ikke en eneste gang på politiskolen for et år siden forestilt seg at jobben skulle føre henne til en luguber gate i New York der hun ville måtte utgi seg for å være hore. Men som politiinspektør Miner hadde sagt til henne for en uke siden da han kalte henne inn på kontoret sitt: «Du er et naturtalent.»

Et naturtalent som hore? «Skal det der være en kompliment?» spurte hun.

Han løftet hendene for å stoppe protesten hennes, og nikket mot vinduet på kontoret sitt. Utenfor sto to andre kvinnelige politibetjenter og snakket om saken. Betjent Loomis var femtito og var mer skrukkete enn en haug med glemt skittentøy. Betjent Dustin var gravid i sjuende måned. «Jeg mente bare», sa politiinspektør Miner, «at du er den beste på avdelingen til oppdraget.»

Så nå sto altså Lydia på et halvmørkt gatehjørne like ved en rekke barer og strippeklubber, så kraftig sminket at hun så ut som hun var en del av et Broadway-skuespill. Det halvlange, brune håret hennes var krøllet og stylet. Det var reklamepike, legg-merke-til-meg hår. En-halv-flaske-hårspray hår.

De siste fire kveldene hadde hun spanet på forskjellige gatehjørner som en del av politiets aksjon mot prostitusjon. Menn fløytet og plystret på henne, og hun mottok misbilligende blikk fra kvinner som kjørte forbi. Hun frøs og kjedet seg, og føttene hennes verket. Alvorlig talt, hvem i all verden hadde kommet på den lysende moteideen å lage så høye hæler at du opplevde det som om du gikk på tåspissene fra sted til sted?

«Karrieren min tar virkelig av», mumlet hun. Horehumor. Det gjorde det hele litt mindre kjedelig.

I øretelefonen sa Thompson, lederen av backup-teamet: «Du er kjempeflink. Vi har gjort flere arrestasjoner med deg som lokkedue enn vi har gjort på årevis.»

«Ja, jeg er jo et naturtalent.»

«Moren din ville vært stolt.»

Moren hennes ville faktisk vært bekymret. Lydia hadde fortalt moren sin at politijobben i hovedsak besto av papirarbeid. Kontorgreier. Trygge greier.

Strengt tatt var dette oppdraget tryggere enn de fleste husbråksakene politiet rykket ut til. Hun hadde aldri opplevd at en horekunde fikk raserianfall og kastet stoler på henne.

«Du må jobbe med holdningen din», sa Thompson ertende. «Du er altfor jeg-er-i-ferd-med-å-sette-håndjern-på-deg, og ikke nok kom-hit-da.»

«Jeg fikser ikke kom-hit-da i disse høyhælte skoene. Jeg vil bare gå hjem og sette føttene mine i vann.»

«På den annen side, Carey sier at jeg-er-i-ferd-med-å-sette-håndjern-på-deg-holdningen din funker. Jeg skal foreta en avstemning og høre hva resten av karene i varebilen mener.»

Lydia lente seg inntil en lyktestolpe og prøvde å fjerne litt av vekten fra føttene. «Ikke gjør meg forbannet, for da kommer du til å ende opp her ute iført høye hæler og miniskjørt.»

«Ja, det ville vært én måte å stoppe prostitusjonen på dette gatehjørnet.»

Tonen til Thompson var lett og sto i sterk kontrast til veggskribleriene og søppelet rundt dem. Det var lettere å fleipe med situasjonen enn å tenke på den hele tiden. Det var ofte unge jenter som sto på dette hjørnet. Rømlinger. Narkomane. Prostitusjonsmiljøet var fullt av jenter som var blitt misbrukt. Mennene som kjøpte dem, burde vite bedre. Halvparten av horekundene var middelaldrende forretningsmenn med utdannelse. Dagen før hadde hun arrestert en mann som var historielærer på high videregående. I tillegg var han gift og hadde barn.

En svart BMW kjørte opp foran hjørnet hennes. Til å være i denne delen av byen var det en lekker bil. Lydia forlot plassen sin ved lyktestolpen og slentret bort til bilen mens hun klistret på seg et forførende smil. To ting måtte skje før hun kunne si ordene som ville tilkalle backup-teamet. Mannen var nødt til å komme med en konkret forespørsel, og han var nødt til å tilby henne penger.

Det fargede vinduet gled ned. Lydia lente seg mot det. «På jakt etter litt moro, kjekken?»

Hun kalte alle for kjekken. Hun måtte kan hende oppføre seg som en hore, men hun kunne i det minste gjøre det på en høflig måte. Straks ordene forlot munnen hennes, gikk det opp for henne at hun faktisk mente det. Mannen som satt bak rattet, var rett og slett fantastisk. Det hadde hun alltid syntes. Særlig da hun datet ham da hun gikk på videregående.

Harrison Aldridges sandfargede hår var kort og glatt, mindre bustete enn det hadde vært for seks år siden. De blå øynene var de samme. Bleke, som solskinn som skinte gjennom vann. Skuldrene hans var bredere. Han var høyere.

Lydia stirret vantro på ham. Av alle steder hun kunne ha støtt på Harrison, måtte han selvsagt kjøre opp foran hjørnet hennes mens hun utga seg for å være hore.

I det øyeblikket gled tankene hennes tilbake til det siste året på videregående, til den gangen han ga henne et smykke med hjerteformet anheng på valentinsdagen. Han hadde dukket så ofte opp i butikken der hun jobbet at sjefen hennes til slutt hadde sagt at Harrison enten måtte slutte å besøke henne, eller begynne å hjelpe henne med å sette på plass varer. De hadde tilbrakt mang en kveld med å fylle på varer i godterihyllene. Den kvelden skoleballet gikk av stabelen, sa Harrison at han elsket henne.

En uke senere slo han opp med henne. Minnene om ham endte alltid der – den dagen, og kvelden før, da det hadde gått opp for henne at kjærlighet ikke betydde stort for ham.

Hun og Harrison hadde sittet på balkongen i leiligheten hans mens lysene i New York spredte seg ut foran dem som en stjernekonstellasjon som hadde falt ned fra himmelen. Når hun satt på Harrisons balkong, hadde hun følt at hun svevde over byen, og at alle problemene hennes kunne overses like enkelt som skitten på gatene nedenfor dem.

«Hva er de gode nyhetene?» spurte hun.

Tidligere hadde han i en tekstmelding skrevet at de skulle feire. Harrison hadde tatt to vinglass og en flaske med musserende eplesider – champagne for mindreårige – med ut på balkongen. Han skjenket sider i glassene og ga henne det ene.

«De gode nyhetene er at du ser på en nybakt Harvard-student.» Han klinket glasset sitt borti hennes i en skål. «Eller jeg kommer i hvert fall til å være det i september.»

Heldigvis mistet hun ikke glasset. Hun greide til og med å tvinge frem et smil. «Gratulerer!»

Hun la den ledige armen rundt ham og klemte ham. Hvis de klemte, kunne han ikke se ansiktet hennes, og da kunne han ikke lese den utilslørte desperasjonen i øynene hennes. Hun fikk tid til å kamuflere den, tid til å roe ned skjelvingen. «Du verden, Harvard. Det er fantastisk.» Da hun til slutt trakk seg bort fra ham, var hun fattet.

Hun kunne ikke protestere og si at hvis han begynte på Harvard, betydde det at de to ikke ville studere sammen ved CUNY. Foreldrene til Harrison hadde planlagt at han skulle studere ved Harvard, helt siden han ble født. Faren og bestefaren hans hadde også gått der. Det var en like stor tradisjon i Aldridge-familien som det var å drive familiens eiendomsforvaltningsselskap.

Lydia tok en slurk av eplesideren. Boblene stakk i munnen hennes, kjentes bitre. Harrison fortsatte med å fortelle henne om brevet han hadde fått tidligere på dagen, og at foreldrene hans hadde gjort et stort nummer av ikke å åpne det før alle var samlet til middag. «Det eneste jeg greide å tenke på var, hvis jeg ikke kommer inn, kommer resten av middagen til å bli temmelig ubehagelig.» Han la hodet bakover og lo. Han struttet av ambisjoner og muligheter. Gleden som lyste opp ansiktet hans, gjorde ham enda kjekkere. «Middagskrisen ble avverget.»

«Det er det viktigste.» Hun lo sammen med ham, men latteren hørtes anstrengt ut selv i hennes ører. Hadde han ikke tenkt på henne – ikke engang lite grann – mens han holdt den konvolutten i hånden sin? Hadde ikke alle milene mellom Massachusetts og New York gjort papiret litt tyngre?

Hun tok en slurk til og prøvde å skyve bort de tankene. Hun var egoistisk. Å komme inn på Harvard var en enorm prestasjon. Harrison kunne ikke forandre det faktum at Lydia ikke hadde penger til å gå på et sånt universitet. Den eneste grunnen til at hun gikk på privatskolen deres, var fordi hun hadde fått stipend. Dessuten var det mange som taklet avstandsforhold. Kjærligheten kjente ingen avstand. De kunne klare dette.

Harrison fortsatte med å fortelle om hvor flott universitetet var, og hvor mye historie som var knyttet til det. Det var det eldste universitetet i landet. Både John og Samuel Adams hadde gått der. Det var fylt av pomp og prakt og seremonier og trær som felte røde blad om høsten.

Uroen fikk Lydia til å klemme hånden hardt om glasset. «Kommer du hjem i helgene?» Hun mente ikke hver helg. Bare iblant. Bare iblant ble ofte. Hun ville at han skulle gi uttrykk for at han kom til å savne henne, at han ville gjøre en innsats for å holde liv i forholdet deres.

Harrison ga fra seg et snøft som allerede var fullt av snobbisme. «Det er Harvard, Lydia. Jeg kommer til å studere i helgene.»

En del av hjertet hennes knustes der og da, det skalv og slo sprekker. Han tenkte ikke på henne i det hele tatt. Og det betydde bare én ting: Han brydde seg ikke stort om henne. Det var enkelt for ham å dra. Han var til og med glad for det.

Lysene rundt dem ble liksom svakere, både de på himmelen og de i landskapet. «Jeg kommer til å savne deg», sa hun.

«Vi kommer jo til å snakke med hverandre på telefonen.»

Liksom det ville være nok. Men det var kanskje det for ham.

Hun nikket da han fortsatte, visste at hun var uvanlig stille. Han la ikke merke til det. Han var allerede langt borte, på et sted med røde teglsteinsbygninger, tårn med hvite topper og spøkelset til John Adams.

På skolen dagen etter, tumlet følelsene rundt i Lydia. Korridorene var altfor støyende, klasserommene altfor folksomme. I det ene øyeblikket var hun knust, det neste sint, og så resignert. Hun håpet at resignasjon ville være den mest fremtredende følelsen under lunsjen når hun og Harrison satt sammen. Hun håpet at hun i det minste skulle klare å vise en slags glede. Men i tredje time var det sinne hun kjente på. Hun hadde problemer med å beherske seg.

Hun skrev en tekstmelding til Harrison og sa at hun måtte gjøre et ærend i lunsjpausen, og at han ikke behøvde å vente på henne, og la telefonen ned i skolevesken. Hvis han var så ivrig etter å klare seg uten henne, kunne han begynne nå. Han kunne like gjerne venne seg til det. Det burde de gjøre, begge to.

Hun ga læreren en unnskyldning og forlot klasserommet fem minutter før undervisningen var over. På den måten var det mindre sjanse for at hun ville støte på noen i gangene som ville snakke til henne. Hun skyndte seg ut, kjente seg klaustrofobisk. Hun skulle gå et sted, kjøpe lunsj hos en gateselger, mate duene og kanskje skulke resten av skoledagen.

Luften var varm og minnet henne om at skoleåret snart var over. Barndommen hennes var snart over. Alt hun hadde kjent – over. Ikke tenk på det, sa hun til seg selv. Ikke tenk på noe av det. Det siste hun ville, var å begynne å gråte før hun var kommet seg bort fra skoleområdet. Hun gikk med bøyd hode og stirret på de flekkete restene av flattråkket tyggegummi på fortauet. Hun la ikke merke til at Brett Nicholson kom gående i motsatt retning før hun nesten kolliderte med ham. Og det ble enda pinligere fordi de to var de eneste som var på fortauet.

Brett var Harrisons venn, og dermed hennes venn også. Han var skolens quarterback og idrettsyndling. Det alene burde være nok til å gjøre ham populær, men Brett var i tillegg høy, mørk og altfor kjekk for sitt eget beste. Han var aldri lenge sammen med en pike. For ham var flørting like mye en sport som fotball.

Lydia klistret på seg et smil. Når man støtte på noen på denne måten, krevde det at man sa noe. «Sent ute til skolen?» spurte hun.

Han trakk på skuldrene og ga henne stjernesmilet sitt. «Skolen er overvurdert.»

I dag var den det. Vel, nok prat. Det var på tide å gå og mate fuglene. For det var jo det ensomme mennesker gjorde, var det ikke? I dag var hun kommet et stykke videre når det gjaldt hennes virkelige kall.

«Jeg har hørt siste nytt om Harrison», fortsatte Brett og enset ikke det dårlige humøret hennes. «Harvard. Det er store greier, hva?»

Plutselig greide ikke Lydia å tøyle følelsene lenger. Der, midt på fortauet, brast hun i gråt. Ikke diskré eller stille. Hun slo hendene for ansiktet og gråt.

I neste øyeblikk la Brett armene rundt henne og trøstet henne. «Hei, han skal begynne på Harvard, ikke dø.»

Hun svarte ikke, men hjernen hennes begynte å ramse opp alle forskjellene. Å dø er billigere enn å gå på Harvard. Og det er ikke på langt nær like eksklusivt. Og hvis det var snakk om død, kunne hun se frem til å møte ham igjen en dag.

«Det kommer til å ordne seg», hvisket Brett. Stemmen hans inneholdt en slags panikkartet forlegenhet. Han ante ikke hva han skulle gjøre med en pike som gråt. «Så, så», mumlet han. «Der blir det bedre.»

«Nettopp. Det er der Harrison skal. Der.»

Brett strøk hånden sin over håret hennes. Trøstende. Lett. «Hei, jeg prøver bare å si noe som vil få deg til å føle deg bedre.»

«Anstreng deg litt hardere. «Så, så» virker ikke.»

«Ok, hva med dette: Du behøver ikke være redd for at Harrison skal bedra deg, for alle vet jo at skikkelig glupe damer er stygge.»

«Har jeg noen gang nevnt at jeg bare har toppkarakterer?»

«Seriøst? Vel, det skulle man ikke tro når man ser på deg.»

Hun halvveis lo, halvveis gråt. «Du er elendig til dette, Brett.»

«Det er jo bare snakk om fire år.»

Fire år. Hun trodde hun skulle begynne å hyperventilere. «Du er fremdeles elendig.»

«Ok, jeg skal holde munn og la deg gråte ferdig.» Han fortsatte å stryke henne over håret. Han var så forståelsesfull, så oppmerksom. Han var alt Harrison ikke hadde vært kvelden før.

Hun la hodet mot brystet hans og gråt. Men bare en liten stund til. Etterpå var hun flau over å ha laget en slik scene. Hun rørte seg ikke, for hun hadde ikke lyst til å se på Brett. Hun ville ikke innrømme at hun var en egoistisk kjæreste som var mer opptatt av å være sammen med Harrison enn å glede seg over at han hadde fått den fremtiden han ønsket seg.

Det var da hun hørte stemmen til Harrison bak seg – kald og hard. «Vel, det ser ut som du ikke kommer til å savne meg stort likevel.»

Lydia skvatt. Hun visste hvordan det måtte se ut at hun sto der med Bretts armer rundt seg. Samtidig måtte da Harrison kunne se at hun var oppskaket. Han måtte da forstå at Brett bare trøstet henne.

Brett trakk seg skyldbevisst bort fra henne og løftet hendene opp i været som om han overga seg. «Det var ikke det som skjedde.»

Lydia gjentok påstanden på en måte som faktisk ga mening. «Det foregikk ingenting mellom oss.»

Harrison glodde mørkt på begge to, og de blå øynene hans glødet av sinne. «Du har en interessant definisjon av ingenting.» Uten et ord til snudde han seg og skrittet raskt tilbake mot skolen. Hendene hans var knyttet, og hvert skritt var som en anklage.

Hun skyndte seg etter ham. «Harrison, vent!»

Han fortsatte bare å gå med anklagende skritt.

Ville han ikke engang høre forklaringen hennes? Skyldte han henne ikke en sjanse til å forsvare seg, i det minste? Etter noen øyeblikk tok hun ham igjen og skrittet ved siden av ham slik at han ble nødt til å høre på henne. «Hør her, jeg var lei meg for at du skal dra, og Brett prøvde å få meg til å føle meg bedre. Det skjedde ikke noe annet.»

Han stirret stivt fremfor seg. «Ja, du var virkelig lei deg for at jeg skal dra. Det så jeg på måten dere formelig klistret dere til hverandre på.»

«Klistret oss til hverandre? Han bare …»

Harrison stoppet og snudde seg mot henne. De øynene hun elsket, de som var mer velkjente enn hennes egne, så på henne med forakt. «Jeg vet hva Brett gjorde. Han har sagt til meg at han kan få en hvilken som helst pike til å gjøre hva han enn måtte ønske. Jeg sa til ham at han tok feil av deg. Men jeg kjente deg visst ikke så godt som jeg trodde.»

Ordene hans traff henne som et slag i ansiktet. «Nei, du gjør nok ikke det hvis du tror at jeg ville bedradd deg.» Det var tross alt hennes hjerte som var knust. Han klarte seg fint uten henne.

Blikket hans smalnet. «Ikke lyv for meg.»

Lyve? Hun hadde aldri løyet for ham når det gjaldt noe.

Plutselig forsto hun hva krangelen deres egentlig handlet om. Den var en unnskyldning for ham til å slå opp med henne. Han hadde aldri brydd seg nok om henne til å ville ha et avstandsforhold, og nå hadde han fått en grunn til å avslutte forholdet. Greit. La ham bare dra av gårde og finne en eller annen prinsesse med blått blod i årene. Lydia aktet ikke å forlenge dette øyeblikket ved å trygle og fortelle ham hvor høyt hun elsket ham, når han ikke gjengjeldte følelsene hennes.

«Farvel», sa han. Ordet hadde noe endelig over seg, som en dør som ble slengt igjen. Han gikk tilbake til skolen og lot henne bli stående igjen der på fortauet.

Etter det snakket de ikke med hverandre igjen. Ironisk nok var det Brett som gang på gang hadde bedt om unnskyldning for den dagen. Han sa at han hadde prøvd å snakke med Harrison, men at han nektet å lytte. Det vanlige.

«Lydia?» sa Harrison og rykket henne tilbake til nåtiden. Stemmen hans var dyp og fyldig. Bekymret. Han lente seg nærmere vinduet. «Det er deg, ikke sant?»

Hun hadde lyst til å legge på sprang, synke ned i fortauet. Hun hadde lyst til å buse ut med at hun var politispaner. Men hun kunne ikke engang røpe dekket sitt for en gammel bekjent. Det ville bli betraktet som favorisering.

En panikkartet løsning boblet opp i henne. Kanskje Harrison ikke var helt sikker på at det var henne. Han hadde ikke sett henne på seks år, og hun var sminket som en hore og hadde fluffy hår. Det var et skjørt håp, men hun klamret seg til det.

«Jeg heter Trixie», sa hun med lav, forførende stemme. «Men jeg kan godt være Lydia hvis prisen er rett.»

Harrison bøyde haken. «Jeg kjenner deg igjen, Lyd. Hva gjør du på dette gatehjørnet?»

«Hva gjør du på dette gatehjørnet?» Hun hadde aldri trodd at Harrison ville være typen til å kjøpe prostituerte. På videregående hadde han vært så ordentlig og rettskaffen. Han jukset ikke engang på prøver, og han brøt i hvert fall ikke loven. Og gudene skulle vite at en fyr med hans utseende fikk mer enn nok oppmerksomhet fra kvinner. Under jakken kunne hun se at fysikken hans fremdeles var flott. Fotballstjernefysikk. Stjålne-kyss-under-tribunen-fysikk.

Men Harrisons flotte utseende gjorde ham ikke immun mot den lugubre siden av livet. Menn kjøpte ikke horer fordi de ikke greide å få seg en date. De gjorde det for spenningens skyld. De gjorde det for å kunne få en kvinne som ikke forlangte mer enn et par tjuedollarsedler.

Hvis Harrison ønsket å bryte loven, skulle Lydia gjerne taue ham inn sammen med alle de andre som måtte stoppe i løpet av kvelden. Mer enn gjerne. Blikket hennes gled ned til den venstre hånden hans. Ingen giftering. Da slapp hun i hvert fall å måtte takle den rasende konen hans på stasjonen senere.

Hun la armene i vindusåpningen og lente seg mot Harrison, en bevegelse som pleide å få menn til å svelge hardt av forventning. «Så hva vil du ha, elskling?»

Harrison fortsatte å stirre på henne. På ansiktet hennes, ikke på kløften som toppen hennes fremhevet. «Hva har skjedd med deg, Lyd?»

Hun himlet med øynene. «Å, jeg vet ikke, jeg. Etter at du dumpet meg, ga jeg vel bare opp kjærligheten. Gatehjørner var det eneste som var igjen til meg.»

«Jeg mener alvor. Du trenger hjelp.»

Hun blunket til ham. «Min hjelp koster seksti dollar for en halv time. Er du interessert eller ikke?» Det ville ha vært så utrolig herlig å se ham bli slept ut av den skinnende svarte BMW-en og påført håndjern. Ja, bare sett i gang og se ned på meg, tenkte hun. For det er ikke jeg som kommer til å havne i kasjotten.

«Trenger du penger?» De blå øynene hans var alvorlige, gjennomtrengende. «Sett deg inn i bilen. Jeg skal hjelpe deg.»

Å sette seg inn i bilen var ikke en del av det vanlige opplegget. Hun skulle inngå avtalen med kunden, gi kodeordene, La oss feste, og deretter trekke seg bort når varebilen som sto parkert borte i gaten, kom bort og fire uniformerte menn hoppet ut og stormet bilen.

Lydia skjøv en hårlokk bak øret på sin beste filmstjernemåte. «Fortell meg hva du vil ha, før jeg setter meg inn i bilen.»

Tiden var inne til enten å bevise at han ikke var et svin, slik at hun rolig kunne forklare situasjonen og bevare sitt rykte, eller få ham til å vise sitt sanne jeg slik at hun kunne presentere ham for de fire kollegene.

Han tok lommeboken opp av lommen. Mykt svart skinn. Ny. Hun var blitt flink til å bedømme menn ut fra lommebøkene deres. Slitte lommebøker tilhørte stort sett menn som levde slitte liv. De sprekkeferdige tilhørte menn som var litt uorganiserte. De billige var farsdagsgaver. Lommeboken til Harrison uttrykte penger, god orden og stil. Han åpnet den rolig og løftet blikket til hennes igjen.

«Da Rochelle sa at hun hadde sett deg her, trodde jeg det ikke. Jeg kan fremdeles ikke tro det, selv om jeg sitter her og ser på deg.»

Lydia blunket. «Vent, Rochelle? Rochelle Ingleside?»

Rochelle hadde vært skolens heiagjengleder. En pike som smilte til deg samtidig som hun trakk frem den velkjente kniven fra pompongene og dolket deg i ryggen.

Harrison bladde gjennom sedlene og tok ut tre tjuedollarsedler. «Ja. Hun sendte tekstmeldinger til alle i klassen og fortalte om yrket ditt.»

«Hva?» Lydia hadde ikke ofret situasjonen en tanke da hun jaget en bevæpnet raner for to uker siden. Hun hadde ikke nølt et øyeblikk da hun sporet opp en beryktet gjengleder. Men nå steg stemmen hennes i frykt. «Har Rochelle sendt tekstmeldinger til folk og fortalt at jeg er hore?»

«Hun sendte et bilde av deg også.»

Lydia dro en hånd irritert gjennom håret. Irritasjonen steg da hånden satte seg fast i en floke med hårsprayklissent, tupert hår. «Flott. Det kommer til å gjøre tiårsjubileet vårt til en gøy affære.»

«Sett deg inn i bilen», sa Harrison vennlig. Han holdt pengene mot henne. «Vi kan dra et sted og snakke.»

Lydia klemte fingrene om neseryggen. «Moren min kommer til å kverke meg.» Det ville ikke ta lang tid før de gamle skolekameratene hennes hadde spredt nyheten til foreldrene sine – vennene til moren hennes.

«Moren din elsker deg.» Stemmen til Harrison var beroligende. «Jeg er sikker på at det aldri vil forandre seg.»

I øretelefonen høre Lydia politibetjent Thompsons stemme. «Hør her, jeg misliker å forstyrre mimringen din, men enten må du dra i land denne avtalen, eller så må du få elskebassen din til å kjøre videre slik at du kan konsentrere deg om betalende kunder.»

Harrison satte bilen i park og strakte seg mot henne. Han grep den ene hånden hennes og presset tre tjuedollarsedler inn i den. Han klemte fingrene sine rundt hennes. De var varme og sterke. Hun greide ikke la være å huske de andre gangene han hadde holdt hånden hennes, og hvor naturlig det hadde føltes å la hånden gli inn i hans.

«Vil du at jeg skal betale for tiden din?» spurte han. «Her har du seksti dollar.» Han skjøv opp døren på passasjersiden. «Jeg skal gi deg mer når du har satt deg inn i bilen.»

Hun gjorde det hun alltid gjorde med penger: stakk dem ned i lommen på miniskjørtet. Det var bevis.

Harrison tok to femtidollarsedler opp av lommeboken og viste henne dem, og så skjøv han døren enda lengre opp slik at hun kunne sette seg inn.

Hun la hodet på skakke. «Hvorfor føler jeg meg plutselig som en hjemløs katt som du lokker inn med en boks tunfisk?»

Han tok frem tjue dollar til. «Kom da, pusen. Kom da.»

Gikk han alltid rundt med så mye kontanter, eller hadde han stoppet ved en minibank for å ta ut lokk-horen-inn-i-bilen-penger?

Han holdt opp sedlene og vinket med dem for å få henne til å komme nærmere. Hun hadde ikke lov til å sette seg inn i bilen til en horekunde. Det kunne være farlig. På den annen side ville Harrison bli mistenksom hvis hun nektet å sette seg inn i bilen hans. Dessuten behøvde hun ikke å være redd for at han skulle skade henne.

«Jeg betaler det du forlanger», sa Harrison. «Det betyr at du skylder meg halvannen time.»

Han hadde ikke foreslått å gjøre noe ulovlig for pengene. Hun kunne ikke arrestere ham, men hun kunne ikke sende ham av gårde heller. Hvis hun lot ham slippe unna før det var helt sikkert at han ikke var ute etter noe ulovlig, ville teamet tro at hun lot Harrison slippe billig unna bare fordi hun kjente ham fra videregående.

Hun sukket. «Greit. Jeg skal sette meg inn, men du kan ikke kjøre noe sted.» Hun satte seg inn i bilen. Setene var myke og luksuriøse.

«Hvorfor kan jeg ikke kjøre noe sted?» ville han vite.

Skjørtet hennes hadde glidd opp da hun satte seg inn. Hun trakk i det for å dekke til mer av beina. Hun ble plutselig sjenert over all huden hun viste frem. «Jeg har et sted jeg kan ta deg med til. Eh, sjefen min liker ikke at jeg beveger meg for langt ut av syne.»

«Sjefen din? Halliken din, mener du.» Harrison fikk et stramt drag om kjeven. «Du er bedre enn dette, Lydia.»

Hun rakte frem hånden, med håndflaten opp. «I så fall tar jeg hundre dollar for en halv time.»

En muskel pulserte i kjeven hans. Blikket hans gled til veien foran dem, og han satte bilen i gir. «Vi drar herfra.»

Før Lydia fikk sjansen til å protestere, kjørte han i full fart bortover veien og manøvrerte seg forbi bilen foran på en måte som ville gjort drosjesjåfører i New York City stolte. Hun snudde seg automatisk i setet og så etter politivanen. «Jeg sa jo at jeg ikke kunne dra noe sted. Du kan ikke bare kjøre bort.»

«Jeg betaler for tiden din. Det er alt som betyr noe, er det ikke? Vil du ikke dra til et sted som er bedre enn dette?»

Lydia stønnet innvendig. De andre betjentene kom ikke til å bli glade for dette. Hun hadde uten tvil en lang leksjon om å følge prosedyrene i vente. «Harrison, du er nødt til å stoppe bilen og slippe meg ut.»

Han svarte ikke. Det virket ikke engang som om han hørte hva hun sa. En rekke falleferdige bygninger passerte utenfor vinduet.

«Hør her», sa Lydia for at teamet skulle høre det. «Jeg kjenner deg, Harrison. Jeg vet at du er en mann som aldri ville skade noen …» Hun kastet et blikk ut bakvinduet. Varebilen hadde forlatt parkeringsplassen og kjørte i full fart bortover gaten for å ta dem igjen. «Du ville i hvert fall aldri skade meg, så det er ingen grunn til at noen skal måtte gjøre noe så drastisk som å prøve å skyte hull i dekkene dine.»

«Hva snakker du om?» Harrison kastet et blikk på henne. «Du er ruset, ikke sant?»

«Jeg bruker ikke stoff.» Hun greide ikke å skjule hvor indignert hun var. «Du bør la være å trekke forhastede slutninger.» Hun snudde seg igjen og la armene i kors. «Det har du alltid gjort.»

«Er det mine problemer vi snakker om nå?»

«Ja. Apropos det, så gjorde jeg aldri noe med Brett, men ville du tro meg? Nei.»

Harrison himlet med øynene og fortsatte å kjøre altfor fort. «Beklager at jeg trakk forhastede slutninger og trodde du gikk på dop. Jeg kan bare ikke se mange andre grunner til at du skulle selge kroppen din til fremmede.»

«Det er også en ting. Rochelle Ingleside sa at jeg er en hore, og du trodde henne umiddelbart.»

«Nei, jeg trodde at du var en hore etter at du kom bort til bilvinduet mitt og fortalte meg hva du koster.»

Lydia kunne ikke komme med noen innvendinger til det. Hun dunket foten mot bilgulvet. Det var helt plettfritt, men Harrison hadde jo alltid vært av den plettfrie typen. Garderobeskapet hans var bedre organisert enn en butikk som selger kontorrekvisita. Hun verket av lengsel etter å fortelle ham at hun egentlig var politispaner. Hun var på nippet til å gjøre det, men teknisk sett hadde ikke Harrison gjort det klart at han ikke forventet at hun skulle utføre noen tjenester for pengene hans. For alt karene i varebilen visste, kjørte han henne bare til et sted som han anså for å være mer passende.

«Hvor skal vi?» spurte hun. De skrenset rundt hjørnet. Han kjørte fort. Racerbilløp-fort.

Han kastet et blikk i sladrespeilet. «Jeg har ikke bestemt meg ennå, men så langt bort fra sjefen din som jeg kan få deg. Er det han som kjører den blå varebilen?»

Hun greide ikke å konsentrere seg om spørsmålet hans. Betjent Thompson snakket i øretelefonen og tilkalte forsterkninger for å avskjære BMW-en. «Alt er i orden», sa hun til teamet. «Dette er antagelig bare en misforståelse som vi kommer til å le av en dag.» Enkelte av karene ville uten tvil le mer enn andre.

Harrison snøftet. «Jeg ler ikke ennå.»

«Du vil altså bare snakke med meg, ikke sant?» spurte hun. «Ingenting annet?»

«Å, det er mye annet jeg heller vil gjøre.»

Hun rettet seg opp. Kanskje denne saken ikke var avgjort. «Hva betyr mye annet?»

Harrison svingte utenom bilen foran dem og kjørte opp på fortauet for å komme seg forbi den. «Jeg vet ærlig talt ikke om jeg skal kjefte på deg eller kvele deg, Lydia. Akkurat nå har jeg mest lyst til å kvele deg.»

«Det er en overdrivelse», oppklarte Lydia for teamet som lyttet. «Det er ingen grunn til å skyte noen.»

«Hvordan kan du gjøre dette mot deg selv?» spurte Harrison.

Dette hadde pågått lenge nok. Hun åpnet munnen for å fortelle ham sannheten. Men ordene «Hvorfor bryr du deg om hva jeg gjør mot meg selv?» kom ut i stedet. «Du brydde deg ikke om hva som skjedde med meg da du slo opp med meg og flyttet til Harvard. Du brydde deg aldri nok om meg til å ringe eller besøke meg når du var hjemme på ferie. Hvorfor er du plutselig så bekymret for meg nå?»

Han sa ingenting med det samme. Hendene hans var stive. «Det der fortjener jeg ikke.»

Trafikklyset lenger fremme var rødt. I stedet for å stoppe og vente bak to andre biler, kjørte han gjennom bensinstasjonens parkeringsplass på hjørnet, svingte skarpt til høyre og ut i neste gate. «At jeg slo opp med deg, betyr ikke at jeg ikke bryr meg om hva som skjer med deg.»

«Jo, det gjør det.» Hun holdt seg fast i armlenene og svaiet da bilen krenget. «Det er nettopp det ingen telefoner eller besøk betyr. Det er mer eller mindre definisjonen på at du ikke bryr deg.»

«Jeg var forbannet på grunn av det med Brett. Kan du klandre meg for det?»

«Ja, for Brett og jeg var aldri sammen. Han fortalte deg det. Jeg fortalte deg det. Og du kalte meg en løgner.» Hun la armene i kors og stirret på en forfallen pantelånersjappe som de passerte. «Dessuten er jeg politispaner, så du er nødt til å stoppe og slippe meg ut.»

Han ristet på hodet, fortsatte å stirre på veien. «Du er sannelig frekk. Den skal du ha. Du forteller meg prisene dine og nekter deretter for at du er hore, på samme måte som du hadde hendene dine over hele Brett og deretter nektet for at noe hadde skjedd.»

«Ingenting skjedde.»

«Jeg så jo at han sto med armene rundt deg og at du hadde hodet mot brystet hans.»

«Det kalles en klem, ikke en affære. Sånt skjer. Brett forklarte deg alt.»

Harrison hevet et øyenbryn vantro mot henne.

«Han fortalte meg at han forklarte alt for deg», gjentok Lydia.

Harrison himlet med øynene. Hva det nå enn var som hadde skjedd mellom ham og Brett, så hadde det ikke vært hyggelig.

Trafikklyset foran dem gikk fra gult til rødt. Han ga gass gjennom lyskrysset likevel.

Hun så på den motgående trafikken og krympet seg. «Dette er så ulovlig. Jeg kan ikke fatte at du gjorde det når jeg nettopp har fortalt deg at jeg jobber i politiet. Er du klar over hva bøtesatsene ligger på i dag?»

Han så i sladrespeilet. «Jeg tror jeg ristet av meg sjefen din.»

Hun stakk hånden i lommen og tok frem politiskiltet og holdt det opp foran ham som bevis. «Se på dette før du setter oss begge i livsfare flere ganger.»

Han kastet et raskt, uimponert blikk på henne. «Stilig. Har du et sett håndjern også? Det liker nok kundene dine.»

Hun klasket politiskiltet ned på setet mellom dem. «Det er nettopp dette jeg snakket om. Du er altfor mistenksom og fordømmende.»

«Nettopp, Trixie.»

Hun vurderte å trekke ut øretelefonen og ta frem avlyttingsutstyret og vise ham det også. Men hvis han ikke trodde på politiskiltet, hvorfor skulle han da tro på henne når hun viste ham noen elektroniske duppeditter?

Harrison tok mobiltelefonen sin opp av brystlommen og så på en melding. «Jeg ba sekretæren min om å sjekke ut noen behandlingssteder for deg. Det finnes noen gode rehabiliteringssentre rundt omkring. Tenk på det som en betalt ferie.»

Lydia løftet hendene, men slapp dem ned igjen. «Du er umulig. Og forresten, å sjekke telefonen mens du kjører, er også ulovlig.»

Harrison slapp telefonen ned i lommen igjen. «Jeg klandrer meg selv for det med Brett. Han skrøt alltid av hvor lett han kunne stjele jentene til andre gutter på skolen. Jeg skulle ha advart deg om hvordan han var, men jeg trodde aldri at du ville bli betatt av ham.»

Akkurat da kom politibilene til syne med pulserende blålys og hylende sirener. Tre av dem stoppet på hvinende dekk og sperret veien et stykke foran dem.

Lydia la politiskiltet i lommen igjen. «Gjør deg selv en tjeneste og hør på meg for en gangs skyld. Stopp bilen, stig langsomt ut og hold hendene dine der hvor de kan ses. Jeg skal fortelle betjentene at du prøvde å redde meg fra et liv i kriminalitet.»

Harrison stirret på politibilene med sjokk og forståelse i blikket. Idet han bremset, snudde han seg og stirret på henne. «Er de her på grunn av oss?»

«Ja, og skiltet er også ekte.» I øretelefonen sa hun: «Alt er i orden, karer.»

Dessverre hadde hun ingen mulighet for å kommunisere med betjentene i patruljebilene foran dem. Og de trodde åpenbart ikke at alt var i orden. Når en mann bortførte en politibetjent og kjørte av gårde i full fart, gjorde det som regel andre politibetjenter nervøse.

Straks Harrison slukket motoren, stormet politifolk ut av bilene med våpen i hendene.

Harrison så på dem og bannet.

Lydia kremtet. «Det er nå det er smart å løfte hendene i været.»