Charlotte Betts

Sydamens hemmelighet

Oversatt av Ann-Magritt Sævold

Til Oliver

Kapittel 1

Januar 1819

Pesaro, Italia

Da Ma og jeg nærmet oss Pesaro for første gang, kokte jeg fremdeles av forbitret sinne, og stemningen mellom oss var like iskald som januar-ettermiddagen. Vi hadde vært underveis i flere dager, og vognen hadde sneglet seg oppover det snøkledde fjellet på den humpete, hullete veien, før det bar nedover bratthenget på den andre siden, mens vi klamret oss til hempene så knokene hvitnet. Tross den strabasiøse og nervepirrende reisen, hadde vi knapt vekslet et eneste ord siden Arezzo.

Ma satt sammensunket i setet tvers overfor meg, med et teppe tullet rundt den lille kroppen sin. Jeg stirret ut vinduet og grublet over krangelen vår, mens fjellene utenfor gikk over i bølgende åser og bondeland. Vi nærmet oss omsider havet og Fano, der de andre passasjerene steg av. Ma og jeg ble sittende i samme tunge taushet som før, mens vognen fortsatte sin ferd langs kystveien. Hvor mange ganger hadde vinden blåst oss inn i en ny by, der vi skulle begynne på ny frisk? Kanskje vi kom til å bli værende denne gangen, for godt. Jeg håpet inderlig det. Min mor og jeg hadde alltid drevet med vinden som tisteldun og landet i en eller annen landsby eller by, der vi så var blitt noen få måneder, til hennes konstante og ustanselige uro drev oss videre.

Jeg var rasende på henne for at hun hadde tvunget oss ut på reise enda en gang, men humøret mitt bedret seg litt da vi kom ut til kysten. En skarp vind rev og slet i vognen mens vi kjørte. Jeg hadde aldri bodd ved havet før, og en plutselig og uventet forventning grep meg og fylte meg med spenning. Hvite hester trippet langs bølgene som rullet mot land, og jeg klødde i fingrene etter å springe ned til vannkanten og kjenne den salte sjøsprøyten mot ansiktet. Jeg dro ned vinduet og lente meg ut.

«Emilia, det er altfor kaldt!» protesterte Ma.

Et gufs av iskald vind fikk meg til å snappe etter pusten. Jeg lo og tviholdt på hatten min, mens vinden pisket håret frem over kinnene mine.

Et advarende rop lød plutselig, men druknet nesten i tordenen fra bølgene. Jeg kastet et blikk mot veien bak oss og så to flekkete ponnier komme springende mot oss i halsbrekkende fart, med halsen strakt frem og ørene klistret mot hodet. De dro etter seg en høy, åpen, firehjult vogn, som svaiet faretruende fra side til side, mens passasjerene i vognen skrek av frykt. Ponniene sprintet forbi oss, og den lille vognen støtte hardt mot vår og skrapte langs siden av den med en skjærende lyd. Jeg ble slengt bakover og fikk et kort glimt av kusken på den andre vognen. Han kavet desperat for å få kontroll på ponniene, med ansiktet fordreid av redsel.

Ma skrek. Vognen vår skjente ut av veien og kolliderte med et tre. Jeg ble slengt hodestups i gulvet, og en grusom smerte eksploderte i skulderen min. Utenfor lød rop og skrik og en klaprende lyd. En hest vrinsket i panikk. Og så ble alt stille, bortsett fra knirkingen av lær idet den svaiende vognen vår kom til ro.

Jeg slapp pusten langsomt.

Ma så på meg med et stumt spørsmål i de grå øynene, hvit i ansiktet av sjokk.

Jeg gned skulderen min, kavet meg på bena og åpnet døren. Jeg snakket både fransk og italiensk flytende, etter å ha fartet rundt i de to landene hele livet mitt, men Ma hadde fremdeles tydelig engelsk aksent. Hun var redd for å tiltrekke seg uønsket oppmerksomhet, så hun foretrakk alltid å la meg kommunisere med andre.

Hestene våre kastet på hodet, fra seg av frykt, men kusken vår var allerede i gang med å roe dem ned.

Jeg sprang bort til den andre vognen. Den hadde veltet og lå opp ned, og hjulene snurret rundt fremdeles. De flekkete ponniene lå viklet inn i seletøyet og kavet vilt i gresset, andpustne og paniske.

Kusken, en ung gutt som knapt var eldre enn meg selv, lå på bakken og kjente på hodet sitt. Han hadde blod i det mellomblonde håret.

«Går det bra med deg?» ropte jeg.

Han nikket. «Forbannede ponnier!» Han hadde lyseblå øyne og snakket med like tydelig aksent som Ma, så jeg gjettet på at han var engelsk.

Noe som så ut som en bylt med klær lå slengt i gresset litt bortenfor, men bylten rørte plutselig på seg, og jeg sprang bort til den og oppdaget at den var en liten jente. En masse små, svarte krøller dekket ansiktet hennes, og jeg skjøv dem forsiktig til side og så at hun hadde fått en kul i pannen, på størrelse med et dueegg. Jeg løftet henne varsomt opp, og øyelokkene hennes sitret og skalv.

Et svakt rop lød bak den veltede vognen, og en fot iført en mørkerød støvlett kavet i luften.

Jeg la den lille piken forsiktig ned på bakken igjen og sprang for å hjelpe.

En kraftig, middelaldrende kvinne lå på rygg på bakken. Skjørtene hennes var glidd opp over kanten på strømpene, og avslørte et par tykke lår. «Victorine! Willy!» ropte hun, med guttural aksent. Jeg gjettet på at hun var tysk.

Jeg hjalp henne opp i sittende stilling og dro ned skjørtene hennes, for å få henne til å se litt mer anstendig ut. Hun virket uskadd, men den latterlig utspjåkete hatten hennes, som var dekorert med enorme strutsefjær, hadde glidd ned over øynene, og den svarte parykken hun hadde under, hadde glidd halvveis av henne, den også.

«Hvor er sønnen min, Willy?» spurte hun. Leppene hennes var malt i en grell oransjerød farge, øyenbrynene var malt svarte, og kinnene var dekket av et tykt lag med rouge.

Jeg børstet en jordklump av den ene skulderen hennes. «Kusken? Han har fått et kutt i hodet, men ellers virker han uskadd.»

Hun så seg febrilsk rundt. «Og Victorine … er hun uskadd? Hvor er den lille skatten min?»

«Slapp av, jeg har henne her.» Jeg gikk tilbake til barnet og løftet henne opp.

Kvinnen strakte frem et par tykke hender, tungt behengt med ringer. «Kom til mamma, gullet mitt!»

Jeg la det klynkende barnet i armene hennes, temmelig forbauset. Kvinnen så slett ikke ut som pikens mor. Jeg ville heller gjettet at hun var bestemoren hennes.

Victorine hylte og presset ansiktet mot kvinnens store bryster.

Kusken vår strøk hendene over ponnienes hovskjegg og spente dyrene fra vognen. «Du kommer ikke lenger med denne vognen,» sa han til Willy. «Det ene hjulet er helt forvridd.»

Den unge mannen skjøv frem underleppen og sparket i det ødelagte hjulet. «Forbannede drittvogn!»

«Hjelp meg opp!» ropte kvinnen.

Jeg tok det skrikende barnet, mens Willy hjalp moren opp. Hun var ganske liten av vekst, til og med mindre enn Ma, med en imponerende barm og et like imponerende antall haker.

Kusken vår rakte tømmene til Willy og fikk den lille vognen snudd på rett kjøl igjen. Vognen var helt spesiell, formet som et konkylieskjell, og overdådig pyntet med perlemor og gullfargede dekorasjoner. Innvendig var den trukket i blå fløyel, dekorert med sølvfargede frynser.

Vi sto og så på, skjelvende i den kalde vinden, mens Willy og kusken vår dro den ut på veien igjen.

Victorine klamret seg til meg. Jeg prøvde å trøste henne, og kjente tårene hennes trenge gjennom klærne mine og inn på skulderen. «Vil dere kjøre til Pesaro med oss?» spurte jeg høyt, for å overdøve barnets gråt. «Dere finner sikkert en hjulmaker der som kan reparere vognen deres.»

«Noen må betale for skaden på vognen min også,» sa kusken vår og så megetsigende på Willy. «Fronten er trykt inn, og malingen har fått store skader. Det kommer til å ta flere dager før jeg kan kjøre den igjen.»

Kvinnen gjorde en avfeiende håndbevegelse. «Jeg skal få ordnet alt det der. Kjør oss til Villa Vittoria, og du skal få godt betalt for bryet.»

«Jeg binder hestene deres til mine, så kan de trave ved siden av oss.»

Vi gikk tilbake til vognen vår og steg inn. «Jeg heter Emilia Barton,» sa jeg og presenterte meg, «Og dette er min mor, Sarah. Vi skal bosette oss i Pesaro.»

«Kom til middag hos oss i morgen,» sa kvinnen. Hun dumpet ned på vognsetet ved siden av Ma, og den anselige kroppsvekten hennes fikk vognen til å gynge. «Jeg må få betale dere tilbake for uleiligheten jeg har påført dere.»

Ma så skrekkslagen på meg, men jeg unnlot bevisst å møte blikket hennes. Jeg visste at hun ikke hadde lyst til å takke ja til invitasjonen. Hun foretrakk at vi skulle holde oss for oss selv. «Ja, vi kommer gjerne til middag,» sa jeg.

«Villa Vittoria ligger ved foten av Monte San Bartolo, litt ovenfor byen. Spør hvem som helst, og de vil forklare dere veien.»

Jeg visste at jeg ville få problemer med å få med Ma, men var fast bestemt på å gripe anledningen til å bli kjent med noen i byen som skulle bli det nye hjemstedet vårt. Victorine krøllet seg sammen i fanget mitt, og da vognen endelig satte seg i bevegelse, hadde gråten hennes gått over i spredte hikst. Willy satt ved siden av meg og stirret surmulende og gretten ned på føttene sine.

Jeg kikket ut vinduet, ivrig etter å få mitt første glimt av Pesaro. Vi passerte en klynge hus med terrakottatak, omgitt av vingårder og olivenlunder, og en liten stund senere kjørte vi inn gjennom porten i en gammel bymur og over en piazza prydet med søyleganger og en granittfontene. Derfra fortsatte vi inn gjennom en smal gate, før vi svingte inn på gårdsplassen utenfor et gjestgiveri. Jeg satte Victorine på benken ved siden av moren hennes, og Ma og jeg steg ut av vognen.

Victorines mor bøyde seg ut gjennom vinduet. Hatten og parykken hennes hang fremdeles på skjeve. «Ikke glem! Villa Vittoria i morgen.»

Victorine vinket farvel til oss, og vognen kjørte ut fra gårdsplassen igjen.

Ma så opp på meg. Det rykket i en liten muskel ved siden av øyet hennes, og jeg kjente et lite støt av dårlig samvittighet og medfølelse. Hun var konstant engstelig og nervøs. Vi hadde alltid vært veldig forskjellige, til tross for at vi hadde reist sammen hele livet mitt og var totalt avhengige av hverandre.

Lukten av stekt løk sivet ut fra gjestgiveriet, og utmattelsen, frustrasjonen og alle de negative følelsene som hadde preget meg de siste dagene, forsvant plutselig som dugg for solen. Vi var endelig fremme. Dette var starten på en ny begynnelse for oss.

Jeg rakte Ma hånden. «Skal vi gå inn?» sa jeg.

Neste dag trosset vi den skarpe nordavinden og gikk opp den bratte veien mot Villa Vittoria. Veien var kantet på begge sider av vingårder, olivenlunder og store, gamle eiketrær. Verten på gjestgiveriet hadde sagt at vi måtte se etter de andre elegante villaene, de såkalte casini di delizia, som var blitt bygget av rike, velstående personer på Colle San Bartolo på sekstenhundretallet. På den tiden hadde Della Rovere-slekten holdt et stort hoff i Pesaro.

Ma hadde kledd seg i sin beste stas, en bronsefarget ullkjole, men hun var lut i skuldrene, og ansiktet røpet tydelig uro. «Vi burde vært ute og lett etter arbeid nå,» påpekte hun, «ikke gått i selskap.»

Vi var omreisende sydamer, levde fra hånd til munn, og var konstant bekymret for hvor vi skulle skaffe oss arbeid som vi kunne leve av.

«Vi ville hatt det lettere økonomisk hvis vi hadde latt være å bruke mesteparten av det vi tjente på Conti-brudens brudekjole på reisen fra Firenze og hit,» påpekte jeg. «Men kvinnen vi hjalp etter uhellet med vognene, vil kanskje kunne hjelpe oss med introduksjoner her i byen.»

«Kanskje. Men …» Ma grep meg i ermet. «Ikke gå så fort, Emilia!»

«Men hva?»

Hun rynket pannen. «Det var noe merkelig med den kvinnen, er du ikke enig? Ringene hennes tyder på at hun har en velstående ektemann, og fløyelskappen hun hadde på seg, var av førsteklasses kvalitet. Men hatten og de mørkerøde støvlettene var jo temmelig besynderlige … Totalt upassende for en kvinne i hennes alder.» Ma spisset leppene. «Og hun hadde malt seg.»

«Det er mange kvinner som maler seg.»

«Men det er jo slett ikke på mote nå for tiden, og kvinner med penger og stamtavle maler seg uansett ikke på en slik glorete måte. Jeg skjønner ikke hvordan kammerpiken hennes kan la henne gå ut blant folk så utspjåket.»

Ma gikk selv alltid diskré antrukket, og du så aldri antydning til sminke i ansiktet hennes. Hun pleide alltid å si at det var viktig å vise kundene våre at vi hadde upåklagelig smak. En gang i tiden, før jeg ble født, hadde hun vært kammerpike for en adelig lady, og da hadde hun fått lære alt som var å vite om skikk og bruk. Det hendte fremdeles at hun snakket med lengsel om sin snille, vennlige ladys naturlige eleganse, og de flotte herskapshusene de hadde bodd i.

Ma kastet et blikk opp mot vinterhimmelen. «Vi må gå igjen tidlig. Vi kan ikke ta sjansen på å gå ned denne veien igjen i mørket.»

Vinden var bitende kald, og jeg var veldig lettet da vi endelig kom opp til avenyen med sypresser, som ifølge eieren av gjestgiveriet førte bort til Villa Vittoria. Vi gikk fort gjennom en frukthage og kom frem til et stort murhus som tydeligvis hadde fått nytt tak nylig. Taket var smykket med en stor kuppel. Området rundt huset var fylt opp av sandhauger og stabler med tømmerstokker, og en flokk med bygningsarbeidere klatret opp stillasene med store stabler med murstein på skuldrene. Et søyleprydet galleri langs den ene siden av huset var nesten ferdigstilt, og på den andre siden av bygningen var en identisk fløy under oppføring.

To soldater sto plassert på begge sider av døren, kledd i sveitsergardens glorete, stripete uniformer, komplett med hjelmer og hellebarder. Etter Napoleons nederlag hadde Kongressen i Wien gitt le Marche tilbake til pavestaten, men hvorfor pavens soldater sto vakt her utenfor Villa Vittoria, forsto jeg ikke. Vi sakket på farten, men ingen prøvde å stoppe oss, så vi fortsatte bort til døren, og jeg løftet den tunge dørhammeren og banket på.

To store hunder kom springende mot oss, med bjeff som kunne vekke de døde. Ma og jeg stivnet av skrekk.

En mann kom springende etter hundene. «Titus! Bruna! Kom hit, hersens gneldrebikkjer!»

«Vi skal besøke husets frue,» sa jeg, da han hadde fått kontroll på hundene.

En tjenestepike åpnet døren, tok kappene våre og vinket oss med innover i huset. Innenfor en av dørene vi passerte, hørte jeg klirring av gryter og kasseroller, og høyrøstede, iltre kvinnestemmer. Det duftet fristende av stekt hvitløk og nybakt brød i inngangshallen.

Tjenestepiken åpnet døren inn til husets salone og ga beskjed om at vi var kommet. Høy barnelatter strømmet mot oss. «Madam, signora og signorina Barton.»

Ma og jeg stoppet på terskelen. Kvinnen som vi hadde reddet fra den veltede vognen dagen før, lå på hender og knær på gulvet, med opptrukne skjørter, og lekte hest. Victorine satt på ryggen hennes og hylte av fryd, mens «hesten» hennes kastet på seg og vrinsket. Den lille piken hadde et blåmerke i pannen, men ellers virket hun hel og uskadd etter uhellet dagen før.

Ma så på meg, tydelig sjokkert over kvinnens uelegante oppførsel.

«Kom inn, kom inn!» Victorines mor la seg over på siden, slik at barnet ramlet ned. Hun ble liggende på gulvet og le.

Vi gikk inn i il salone, et stort, rommelig værelse, høyt under taket, med nakne takbjelker og buede vinduer. Salongen var vakkert utsmykket, i tyrkisk stil. Det brant lystig på en diger steinpeis, og på veggene hang portretter i forgylte rammer. Vertinnen vår hadde helt tydelig råd til å leve komfortabelt.

«Jeg håper du har kommet til hektene igjen etter uhellet i går, signora,» sa jeg.

Hun satt på gulvet med de korte, tykke leggene strakt ut foran seg. Silkestrømpene hadde seget ned og lå i folder. Hun trakk lett på skuldrene. «Det var bare et lite velt, men Willy skremte vettet av oss. Det var ikke pent av ham, så jeg måtte gi ham en ordentlig overhaling da vi kom hjem.» Hun holdt frem hendene. «Hjelp meg opp! Vi har lekt hest i minst en halv time, så jeg er helt ferdig.»

«Det skjønner jeg godt,» sa jeg og tok hendene hennes. Victorine fniste og kom for å hjelpe til hun også, og ved felles anstrengelse fikk vi moren hennes på bena igjen.

Hun sank tungt ned i en overstoppet stol og vinket oss bort til en sofa full av frynseputer. Hun hadde edderkoppspinn i håret, og skjørtet var fullt av støv. «Angelica, kjære, kom og hils på mine reddende engler, signora og signorina Barton.»

Noen hostet lett bak meg, og jeg snudde meg og fikk øye på en mørkhåret kvinne som satt i et hjørne av salongen.

«Dette er grevinne Oldi, selskapsdamen min,» sa vertinnen vår.

Ma så på meg med store øyne.

Grevinne Oldi var en pen kvinne i trettiårsalderen. Hun reiste seg og kom bort til oss, og vi neide høflig. «Har dere familie og venner i Pesaro?» spurte hun.

«Ikke en eneste en.» Vi hadde verken familie eller venner noe sted. Jeg så for meg min venninne Giulia og hennes glade smil, og et øyeblikk var jeg igjen rasende og bitter på Ma for at hun hadde tvunget oss til å flytte enda en gang.

«Kom til mamma,» sa vertinnen vår og trakk Victoria ned på fanget sitt. «Jeg har bare bodd her i to år, men det er bra klima her, og utsikten er herlig. Om sommeren bader jeg i sjøen … det er veldig bra for helsen.» Hun bøyde seg mot oss og hvisket teatralsk: «Og så er det så billig å bo i Pesaro.»

Det var veldig varmt i salongen, og jeg begynte raskt å få varmen i fingrene igjen. Jeg lurte på hvordan jeg skulle få dreid samtalen inn på det med introduksjoner og kastet et blikk på Ma. Hun satt med hendene foldet og stirret i gulvet, og det var tydelig at hun ikke kom til å hjelpe meg, så jeg trakk pusten dypt, samlet alt jeg eide av mot, og sa: «Min mor og jeg er begge erfarne sydamer.» Det hadde liten hensikt å være beskjeden, for det var små sjanser for at vi skulle støte på en velstående dame igjen som skyldte oss en tjeneste. «Vi sydde nylig et omfattende brudeutstyr til signorina Lucrezia Conti i Firenze. Hun skal gifte seg med hertugen av Mantovas bror, og forlangte førsteklasses arbeid. Vi har referanser som vi kan vise frem for potensielle klienter. Kanskje noen av vennene dine …»

La signora slo hendene sammen og lyste opp som et barn på julaften. «Jeg var tvunget til å si opp kammerpiken min for en tid tilbake, og garderoben min er sørgelig utdatert. Jeg har lyst på en ny ballkjole. Smaragdgrønn, kanskje, i russisk stil, med gullkniplinger. Kan dere sy en slik til meg?»

Ma var sannsynligvis ekstatisk ved tanken på å sy et sånt plagg, men hun klarte på beundringsverdig vis å skjule reaksjonen sin. «Vi kan komme og vise deg mønsterbøkene våre, når det passer for deg.»

Jeg slapp pusten, lettet over å ha lyktes med mitt forsett. Det gikk plutselig opp for meg at jeg ikke visste hva vertinnen vår het. Den ukonvensjonelle velkomsten vi hadde fått, hadde distrahert meg, og nå føltes det nokså pinlig å spørre henne om navnet hennes.

Victorine begynte å bli utålmodig og rastløs. Hun viklet morens hår om fingrene sine og presset små kyss på kinnet hennes, for å få oppmerksomheten hennes.

«Hva sa jeg?» hvisket Ma til meg. «Jeg visste at hun ikke hadde kammerpike til å hjelpe seg.»

«Jeg er sulten!» annonserte Victorine. «Når kommer pappa?»

«Snart, skatten min. Gå ut i kjøkkenet imens og få deg en brødskive, vil du?»

Barnet lot seg gli ned av sofaen og sprang ut av salongen.

Den fristende duften av stekt kjøtt sivet inn fra kjøkkenet. Jeg var sulten, jeg også, og lurte på når vi skulle spise.

Jeg trengte ikke å vente lenge, for et øyeblikk senere slo gatedøren igjen, og lyden av skritt og høy mannelatter nådde oss ute fra inngangshallen.

«Baronen er ferdig med jakten sin!» Vår navnløse vertinne glattet fort over krøllene sine og snudde seg avventende mot døren.

Den gikk opp, og to menn kom inn. Den høyeste av dem så ut til å være i midten av trettiårene og hadde tykt, svart hår og en imponerende snurrebart. Han gikk bort til vertinnen, tok hånden hennes og løftet den til leppene.

Mennenes klær var våte og fulle av søle og skitt. De luktet sterkt av hest, og Ma rynket på nesen.

Victorine kom stormende inn døren igjen og slo armene om baronens knær. «Jeg har ventet på deg, pappa!»

Baronen bøyde seg ned og kysset henne. «Og hvem er dette, da?» Han snudde seg og så på Ma og meg. Han var godt over en åtti høy, og den kraftige, muskuløse kroppen og hans selvsikre væremåte fylte liksom rommet.

«Det er signora og signorina Barton,» sa grevinne Oldi. Hun snudde seg mot oss. «Dette er brødrene mine, baron Bartolomeo Pergami og Luigi Pergami.»

«Å, ja visst!» utbrøt baronen. «De to gode samaritanene. Vi skylder dere stor takk og en masse unnskyldninger etter at Willy presset dere ut av veien i går.»

«Nei da, slett ikke,» mumlet jeg, fylt av ærefrykt. Han sto der og formelig tårnet over oss, og det slo meg at de var et ytterst merkelig par, han og den lille, tykkfalne kvinnen vi hadde hjulpet. Han så ut til å være minst femten år yngre enn henne.

«La oss spise!» sa han.

Vi gikk inn i spisestuen. Willy satt og ventet på oss, sammen med en eldre kvinne kledd i svart og en elegant antrukket, ung mann med en mopp av viltre, svarte krøller. Ingen presenterte oss, og Willy ignorerte oss fullstendig.

Tjenere kledd i gullfargede vester og broderte, svarte jakker kantet med mørkerøde silkebånd dro ut stolene for oss. Et stort utvalg av supper, paier, stekt fuglekjøtt, frikasseer og desserter ble satt frem foran oss.

Jeg kastet stjålne blikk på den unge mannen som satt ved siden av meg. Han så ut til å være litt eldre enn meg og hadde en ørnenese som selv den flotteste romerske soldat ville misunt ham. Han var ikke vakker i klassisk forstand, men hadde et muntert, ertelystent glimt i øynene og et stort, bredt smil som fascinerte meg.

«Jeg er Alessandro Fiorelli,» sa han. «Victorines huslærer.» Han hadde varm, velklingende stemme.

Jeg møtte de gyllenbrune øynene hans. «Emilia Barton,» presenterte jeg meg, het i kinnene.

Baronen og broren hans begynte å fortelle om formiddagens jakt. De drev en slags form for verbal duell, og latteren deres ga gjenlyd gjennom stuen. Den eldre kvinnen så taust på dem og spiste. Willy drakk ganske mye vin.

«Signorina Barton, Victorine har fortalt meg om hvordan du reddet henne,» sa signor Fiorelli. «Hvor kommer du fra?» spurte han. «Din mor er engelsk, stemmer ikke det?»

«Hvor jeg kommer fra?» sa jeg. «Jeg kommer alle steder fra. Og ingen steder.» Jeg hadde ikke tall på alle stedene der vi hadde bodd, og husket ikke navnet på mer enn noen få av dem, for vi hadde sjelden blitt mer enn noen få måneder på hvert sted. «Vi er engelske,» sa jeg, «men jeg har aldri vært i England.»

Han så litt forundret på meg, men merket antagelig at jeg ikke hadde lyst til å snakke mer om meg selv, for han skiftet samtaleemne.

Jeg drakk små slurker av den tynne rødvinen jeg hadde fått servert, redd for å drikke for mye og si noe dumt. Jeg stirret på signor Fiorellis velformede lepper mens han snakket, og beundret det mørke håret og den olivenfargede huden hans, som var så annerledes enn min bleke, engelske hud og mine rødblonde lokker.

Tiden forsvant liksom mens jeg snakket med signor Fiorelli. Ma prøvde å fange oppmerksomheten min, men jeg må med skam bekjenne at jeg ignorerte henne fullstendig.

Da vi var ferdige med middagen, kastet jeg et blikk ut vinduet og så at det var begynt å mørkne. «Å, vi må gå, med en gang,» utbrøt jeg forskrekket, «før det blir så mørkt at vi ikke finner veien nedover igjen.»

Ma bet seg i leppen, tydelig urolig.

«Slapp av,» sa signor Fiorelli og smilte til vertinnen vår. «Jeg håper du gir meg tillatelse til å følge damene tilbake til gjestgiveriet deres, ma’am,» sa han.

Litt etter var vi ute i kulden. Vi gikk fort nedover. Ma snublet i hastverket med å holde følge med signor Fiorelli og meg, og han tok henne i armen og støttet henne.

«Jeg håper du ikke trenger å gå en lang omvei på grunn av oss,» sa jeg.

«Nei da, slett ikke. Vi går forbi huset der jeg bor på veien. Det ligger i utkanten av byen.»

«Vi er fremmede her,» sa jeg, «så jeg lurer litt på om du vet om noen her som har et lite hus til leie?»

«Jeg skal spørre min mor,» sa han. «Hun er informert om det meste som foregår i byen.»

Han viste oss huset han bodde i da vi passerte det. Det var et relativt stort hus med en fin hage rundt.

Like etter var vi fremme ved gjestgiveriet. «Jeg kontakter dere om et par dager,» sa han, «hvis jeg hører om et ledig hus.»

«Det er en ting til,» sa jeg fort. «Jeg føler meg temmelig dum over å måtte innrømme dette, men jeg vet ikke hva arbeidsgiveren din heter. Stuepiken som slapp oss inn, presenterte oss ikke for hverandre, og etterpå var det liksom for sent å spørre.»

Signor Fiorelli lo. «Stuepiken regnet sikkert med at dere hadde hørt om prinsessen.»

«Prinsesse?» gjentok Ma.

«Ja,» sa signor Fiorelli. «Vertinnen deres er Hennes Kongelige Høyhet prinsessen av Wales, svigerdatter til kongen av England.»

Ma grep ham bestyrtet om håndleddet. «Prinsesse Caroline av Braunschweig, mener du?»

«Nettopp!»

«Vel,» sa Ma. «Det forklarer ganske mye!»

Kapittel 2

Dagen etter spiste vi middag på en restaurant på Piazza del Popolo.

Ma klaget over at hun frøs på hendene, så vi plasserte oss ved et bord nær peisen. Jeg så lengselsfullt over mot bordet ved siden av oss der to menn satt og spiste stekt kalvekjøtt. Som vanlig bestilte Ma og jeg ribollita, bønnesuppe, det billigste som fantes på menyen. Jeg undret meg på når vi skulle få råd til å bestille noe bedre enn bare det som var billigst.

«Fortell meg om prinsessen av Wales,» sa jeg mens vi ventet på suppen. «Hva gjør hun her i Pesaro? Jeg vet så lite om det som skjer i England.»

Ma sukket. «Jeg har ikke vært hjemme i England på evigheter.»

Det var litt rart at hun sjelden snakket om England, men likevel kalte det for «hjemme».

«Det er en litt merkelig historie,» begynte hun. «Prinsregenten kalles ofte ʻthe First Gentleman of England’, men, spør du meg, så er han alt annet enn det!» Hun bøyde seg frem mot meg og hvisket lavt: «Men nå har vi møtt ektefellen hans, så kanskje det er litt lettere å forstå. Prinsesse Caroline var overraskende nok veldig populær hos folket.»

«Hva er lettere å forstå?»

Ma hevet øyebrynene. «Synes du hun oppfører seg som en prinsesse?»

Jeg måtte le. «Ikke i det hele tatt. Hun er …» Jeg lette etter ord. «Ukonvensjonell,» fikk jeg frem til slutt.

«For å si det forsiktig. Hun skjønner ikke hvilken stilling og posisjon hun har, og hun elsker å omgås helt vanlige mennesker, til tross for at hun er kusinen til prinsen av Wales.»

«Jeg trodde at hun var tysk.»

«Det var et politisk ekteskap. Hun var ikke helt ung lenger da hun kom til England, og hun møtte prinsen bare tre dager før de giftet seg.»

«Det ville aldri jeg godtatt!»

«Han gjorde åpenbart ikke det, han heller. Ifølge ryktene steilet han den første gangen han møtte henne, og ropte på brandy.»

Jeg rynket brynene. «Hvorfor det?»

«Hun var visst ikke så nøye med sin egen person.» svarte min mor tertefint. «Han drakk etter sigende i tre dager før bryllupet,» fortsatte hun med et glimt i øyet, «og måtte støttes gjennom hele seremonien. Han kollapset, døddrukken, på selve bryllupsnatten,»

Jeg forsøkte å holde meg alvorlig. «Ikke akkurat en gentleman! Men hva gjør prinsessen her i Pesaro?»

«Paret kranglet i flere år. De fikk en datter, prinsesse Charlotte, ni måneder etter bryllupet.»

Jeg smilte for meg selv. Prinsen hadde tydeligvis ikke vært helt utslått på bryllupsnatten likevel.

«Men det gikk ikke mange måneder før de bodde hver for seg,» fortsatte Ma. «Prinsessen av Wales flørtet med kreti og pleti og oppførte seg sjokkerende uakseptabelt. Prinsregenten ville ha skilsmisse og fikk henne etterforsket for påstått utroskap, til tross for at han hadde visse …» Ma kastet et blikk på meg «. . . sidesprang selv. Det ble ikke funnet noe bevis for utroskap fra hennes side, men hun forlot landet. Jeg visste ikke at hun hadde slått seg ned her.»

Maten kom på bordet, og jeg spiste i ro og mak. Hvis prinsesse Caroline var gift med prinsen av Wales, hvilken plass hadde i så fall baron Bartolomeo Pergami i livet hennes? Han var Victorines far, og prinsessen var moren hennes, så barnet var åpenbart født utenfor ekteskap. Og prinsessen hadde jo også en sønn …

Jeg la fra meg skjeen. «Blir Willy konge i England en dag, mener du?

Ma holdt på å sette suppen i vrangstrupen. «Å, herregud, nei! Den gretne guttungen er ikke hennes i hele tatt. Prinsessen adopterte ham da han var liten. Og Victorine …» Hun tidde midt i setningen, rød i kinnene. «Å, huff, situasjonen er høyst uvanlig. Og nå er denne kvinnen med sin tvilsomme moral vår største sjanse til å få skaffet oss oppdrag.»

«Har du aldri hatt lyst å dra tilbake til England, Ma?» spurte jeg. Hun snakket bare motvillig om fortiden sin, og bare når jeg presset henne.

Hun satt urørlig en lang stund og stirret ned i suppetallerkenen sin. «Jeg kan ikke,» sa hun, etter en kort pause.

«Hvorfor ikke?»

«Jeg har bare dårlige minner derfra.»

«Men vi har vel familie der …»

«Nei!» Hun trakk pusten dypt. «Jeg vokste opp på et barnehjem.»

«Men sa du ikke at familien din bodde i Essex, da?»

Hun ble rød i kinnene. «Jo, men det var før jeg kom på barnehjemmet.»

«Hva med min fars familie, da?»

«Jeg møtte dem aldri. Det var en krangel, og ligner de ham, kan vi like gjerne være dem foruten.»

Jeg elsket Italia og hadde ikke noe ønske om å reise fra landet. Men av og til følte jeg at det var noe med meg som jeg ikke helt klarte å finne ut av. Minnet om min far var veldig vagt, for han hadde forlatt oss seksten år tidligere, da jeg var fem. Når jeg lukket øynene, kunne jeg fremdeles høre ekkoet av Mas skrik når han slo henne. Jeg husket ennå den sure lukten av pusten hans, den kvalmende, ubehagelige dunsten av tobakk og rødvin. Jeg pleide å gjemme meg på gulvet mellom sengen og veggen, men noen ganger dro han meg fram etter håret og skrek til meg, rød i ansiktet av raseri. Jeg grøsset. Det hadde ingen hensikt å tenke for mye på den forferdelige tiden, men jeg lurte noen ganger på om mangelen på nærhet mellom Ma og meg skyldtes at jeg lignet pappa. Jeg lignet i hvert fall ikke på henne, så kanskje jeg var mer lik ham.

Da vi var ferdige med å spise, fordrev vi tiden med et besøk i katedralen, beundret eksteriøret på det storslåtte Palazzo Ducale og den røde granitt-fontenen på det brosteinslagte torget, og enda var det nok dagslys til at vi kunne ta en spasertur langs stranden. Det var mørkt da vi kom tilbake til gjestgiveriet. En tjenestepike rakte Ma en beskjed da vi kom inn.

«Det er fra signor Fiorelli,» sa hun. «Han følger oss til et lite hus i morgen tidlig klokken ti.»

Jeg strakte armene mot varmen i peisen så hun ikke skulle se reaksjonen min. Hun likte ikke at jeg hadde venner, men jeg hadde lyst å bli bedre kjent med signor Fiorelli og var fast bestemt på at hun ikke skulle få sjansen til å forhindre det.

Jeg kledde meg med stor omhu i min fiolette hverdagskjole med brodert hals. Solen skinte, og jeg var full av forventning ved tanken på å møte signor Fiorelli igjen. Jeg ordnet fort håret, tok på meg hatten, kløp meg lett i kinnene for å få litt farge i dem, og gikk ned i vestibylen.

Ma satt og ventet på meg. Hun fingret nervøst med skjørtet sitt. «Å, endelig kommer du, Emilia! Jeg er begynt å bli litt skeptisk til å bli her i Pesaro,» begynte hun.

Det kjentes som om hjertet sank helt ned i kalveskinnsstøvlettene mine. Nei, ikke enda en gang! «Ma …

«Vi kan ikke arbeide for prinsessen av Wales,» sa hun, fort og åndeløst.

«Vi trenger pengene!»

«Hør på meg, Emilia!» Hun grep hendene mine. «Tenk deg hvilke konsekvenser det vil få for omdømmet vårt om folk begynner å assosiere oss med en sånn besynderlig familie. Byens finere fruer kommer til å sky oss som pesten.»

«Prinsessen er medlem av den kongelige familien. Hvordan kan noen finne feil med det?» Jeg sukket, frustrert og oppgitt.

Ma så ned. «Det er kanskje taktløst å nevne det, men hun og baronen har en datter sammen, og prinsessen er gift med en annen. Hvordan kan vi tolerere slik løssluppen oppførsel uten selv å bli betraktet som umoralske? Dessuten er det ikke bare det.»

«Hva da?»

Hun kastet et fort blikk over skulderen, mot det tomme rommet. «Vi kan ha blitt forfulgt fra Firenze og hit.»

«Ma, ikke si at vi må flytte til et nytt sted igjen! Du lovet at vi skulle slå oss til ro denne gangen.»

«Ja, men det ble så mye oppstyr for å få plass på den første vognen … noen kan ha lagt merke til oss. Og det røde håret ditt vekker jo alltid oppsikt. Hvis din far spør etter oss, kan han finne ut hvor vi dro. Vi må komme oss videre, men være litt mer diskré denne gangen.»

«Nei! Hvorfor gjør du dette, Ma?» Jeg var så sint at jeg nesten ikke fikk puste. «Jeg er så lei av dette livet vi lever. Vi farter jo rundt som sigøynere og bruker alle sparepengene våre på reising. Og alt sammen bare fordi du er overbevist om at min far vil oss vondt.»

«Han vil oss vondt, Emilia, det er jeg overbevist om!»

«Det er seksten år siden han dro fra oss, Ma! Han kan ikke gjøre deg noe lenger. Denne frykten din er meningsløs.»

«Vi måtte reise fra Firenze fordi en mann hadde spurt etter oss, det vet du godt.»

«Kanskje det bare var en som ville ha noe syarbeid gjort.»

Hun fikk et sta uttrykk i ansiktet. «Jeg er helt sikker på at det var din far.»

Jeg skrittet utålmodig rundt i rommet. «Hvilken grunn skulle han ha til å ville gjøre oss noe etter alle disse årene?»

Hun åpnet munnen for å si noe, men lukket den igjen.

«Jeg fikk ikke engang tatt farvel med Giulia,» fortsatte jeg, i en krenket tone. «Hun var den beste vennen jeg noen gang har hatt, men du insisterte på at vi måtte dra i hurten og sturten, og jeg fikk ikke engang sagt fra til henne. Jeg hadde lovet å sy brudekjolen hennes.» Jeg kjempet mot gråten. «Hun er sikkert sønderknust og tror at jeg ikke bryr meg om henne.»

Døren gikk opp med en knirkende lyd, og jeg tørket tårene fort. Signor Fiorelli kom inn.

«God morgen, damer!» Han kom mot oss med utstrakte armer og et stort smil. «Vi har et lite hus vi skal gå og se på.» Han ble brått oppmerksom på tårene mine og på Mas rødmende kinn, og tidde usikkert.

«Det er veldig snilt av deg å ordne dette,» sa jeg og tvang fram et smil. Ma åpnet munnen for å protestere, men jeg kom henne i forkjøpet. «Skal vi gå?» Jeg lot signor Fiorelli geleide meg ut, og håpet at Ma kom etter.

Jeg hørte skrittene hennes bak oss og pustet lettet ut.

Vi gikk over torget og kom frem til et punkt der elven Foglia rant ut i Adriaterhavet. Signor Fiorelli pekte ut interessante steder og fortalte og forklarte, og jeg lyttet interessert og ba en taus bønn om at Ma ikke ville lage vanskeligheter. Hennes grunnløse frykt endte alltid med at ingenting skjedde, og jeg ønsket, mer enn noen gang, å bli og slippe å dra videre.

Vi kom ned til havnen, der det var et yrende liv med mennesker, båter og boder der de solgte makrell og sardiner. Fiskerne ropte og pratet med hverandre mens de losset båtene sine, og luften var tung av sjølukter.

«Her er det,» sa signor Fiorelli og pekte mot et virvar av hus langs havnen, i forskjellige nyanser av terrakotta, oker og krem. Til min store henrykkelse stoppet han utenfor et gult, lite hus med teglsteinstak.

«Det er grandtanten min, prozia Polidori, som eier dette,» sa han. «Hun er for gammel til å bo her alene lenger, så hun bor hos datteren sin nå. Familien har lyst til å beholde huset og møblene, så de er bare glade hvis de kan få leid det ut.»

Han åpnet døren, og vi kom rett inn i en lys dagligstue, innredet med blant annet en bokhylle og en gyngestol på hver side av peisen. En dør førte inn til en spisestue og et gammeldags kjøkken, og derfra kom man ut i en innebygget hage med vannpumpe og utedo. Fra spisestuen gikk en trapp opp til to soverom, ganske små, men helt greie.

«Helt perfekt!» sa jeg da vi kom ned i spisestuen igjen. «Og dette bordet er så stort at vi kan bruke det til arbeidsbord. Lyset i dagligstuen er veldig bra, ikke sant, Ma?» Jeg holdt pusten.

Hun nølte. «Er det mulig å få kontrakt på korttidsleie?» spurte hun. «Hvis vi ikke finner arbeid her, må vi reise til en annen by.»

«Jeg er sikker på at prozia Polidori går med på det,» sa signor Fiorelli. «Hun har bodd i huset helt siden hun giftet seg og liker ikke at det står tomt.»

«Vel, hvis leien ikke er altfor høy …» sa jeg.

Han nevnte en sum som det gikk an å leve med.

Jeg ga Ma en impulsiv klem. «Vi tar det!» Signor Fiorelli tok hånden min, for å besegle avtalen, og jeg følte at jeg svevde.

Han smilte bredt. «Jeg visste det. Hvis noen kan hjelpe, så er det min mamma.»

«Når kan vi flytte inn?»

«Når det passer dere.» sa han.

Det nye soverommet mitt hadde utsikt mot havnen. Jeg sto ved vinduet og så utover skogen av master og fiskere som reparerte garnene sine. Måkene svevde rett over hodene deres. Jeg smånynnet mens jeg åpnet en av reiseveskene mine. Det tok ikke lang tid å pakke ut, vi hadde aldri mye bagasje.

Peggy, filledokken min, som jeg hadde hatt med meg så langt tilbake jeg kunne huske, smilte til meg. Håret hennes var av ull, samlet i to musefletter, og det var enda rødere enn mitt. Musselinkjolen hennes var laget av stoffbiter som hadde vært til overs etter noen av oppdragene våre. Jeg var naturligvis altfor gammel til å leke med dukker, men Peggy hadde alltid vært der og trøstet meg når jeg var ensom, og hun var den mest trofaste venn en kunne ha. Jeg tok henne opp av vesken, kysset den fregnete nesen hennes og la henne på puten.

De andre eiendelene mine ble raskt stuet vekk. Jeg tok med meg syskrinet og gikk ned i kjøkkenet, der Ma forgjeves prøvde å tenne opp i ildstedet.

«Papiret er fuktig,» sa hun. Hun hadde sot i ansiktet.

Jeg la meg på kne foran gruen og blåste på papiret til det tok fyr.

Jeg ventet til det brant ordentlig, og holdt hendene opp mot de dansende flammene. «Nå brenner det,» sa jeg. «Jeg tenner på peisen inne i spisestuen også, så blir det deilig og varmt her.»

«Jeg varmer opp litt vann og begynner å gjøre rent,» sa Ma.

Jeg sa ikke et ord om at alt var gullende rent, for det ville uansett ikke nyttet. Ma skrubbet og vasket alltid rund baut hver gang vi kom til et nytt sted.

«Jeg går og kjøper noe til middag,» sa jeg og tok fram handlenettet vårt.

«Dytt håret ditt godt inn under kysen,» sa Ma. «Hvis noen er på utkikk etter en rødhåret jente, vil de snart være på sporet av oss om du går ut slik.»

Jeg sukket og gjorde som hun sa. «Det blir vel heller aksenten din som kommer til å røpe oss, ikke håret mitt,» sa jeg syrlig.

«Ja, og nettopp derfor lar jeg deg ta deg av pratingen.» Ma snudde seg for å sette en kjele med vann over varmen.

Signor Fiorelli hadde fortalt oss at det var marked på tirsdager og lørdager, men til min store glede fant jeg flere butikker i nærheten av huset. Jeg kjøpte brød, olivenolje, bønner og polenta, og så talte jeg opp resten av myntene jeg hadde, og fant at jeg hadde nok til å kjøpe en liten kylling også. Det var ganske råflott, men jeg hadde lyst til å feire det nye hjemmet vårt. Og kanskje signor Fiorelli lot seg overtale til å spise med oss også.

Ma skjelte meg ut da jeg kom tilbake. «Vi har ikke råd til kjøtt før vi har fått arbeid.»

«Vel, da får vi bare håpe at prinsessen sender bud på oss snart.»

«Jeg har jo sagt at vi kan ikke arbeide for henne.» Hun kostet gulvet energisk, dultet sopelimen mot møblene og mumlet sint for seg selv.

«Handelsmannen borte i gaten her sa ja til å legge visittkortene våre på disken sin,» sa jeg. Vi hadde vært heldige tidligere med å finne klienter på den måten når vi kom til et nytt sted.

«Du skrev vel ikke adressen vår på kortet?» Ma så anspent på meg.

Jeg sukket. «Det gjør jeg aldri. Det vet du godt. Jeg betalte butikkeieren for å notere det om noen skulle være interessert i tjenestene våre. Og så presenterte jeg meg for bakerens kone. Jeg skal tilbake til henne i morgen, for det var mulig at hun hadde noen småjobber til oss.»

«Det vil ikke være nok til å betale husleien,» sa Ma.

Hun klarte alltid å forsure livets små triumfer, og det var altfor slitsomt å argumentere med henne.

Senere på ettermiddagen satt Ma i gyngestolen foran gruen på kjøkkenet, med brillene på nesetippen, og stoppet strømper. Jeg laget polenta til middag og prøvde å tenke ut hvordan jeg skulle nærme meg signor Fiorelli og invitere ham til å spise kylling med oss neste dag.

Det banket på døren, og Ma slapp saksen ned og så skrekkslagen på meg. «Hvem kan det være?»

Jeg tørket hendene og skyndte meg ut for å åpne.

«Ikke åpne døren, Emilia!» sa Ma. «Vi kjenner ingen her.»

En kvinne sto utenfor med en tildekket kurv i hendene. Hun var kledd i helt alminnelige, men pene klær, og en elegant kyse som dekket det gråsprengte håret. «Signorina Barton?» Hun smilte til meg med varme, brune øyne.

Jeg nikket.

«Jeg er signora Fiorelli. Min sønn Alessandro sa at dere skulle flytte inn her i dag.»

Jeg åpnet døren helt. «Vær så god, kom inn, det er kaldt ute! Jeg hører det er deg vi har å takke for dette deilige huset?»

Signora Fiorelli så på meg med funklende øyne. «Og jeg ser at min sønn hadde rett da han sa at du hadde ansikt og hår som en Botticelli-engel.»

«Sa han det?» Jeg rødmet av pur glede.

«Ja, det gjorde han. Flere ganger faktisk, så jeg fikk lyst å gå og se etter selv.» Jeg hørte Mas skritt bak meg og trakk henne frem for at hun skulle hilse på gjesten vår. «Signora Fiorelli, får jeg presentere min mor, signora Barton?»

Ma neide kort.

«Jeg håper dere har funnet dere til rette?» sa gjesten vår.

«Ja, takk,» svarte Ma.

Signora Fiorelli så seg rundt i rommet, og jeg var glad for at vi hadde tent i peisen og vasket og ryddet.

«Kan vi tilby en forfriskning?» spurte jeg.

«En annen gang, kanskje? Familien min venter på middag, men jeg tok litt med til dere i tilfelle dere har hatt så mye å gjøre at dere ikke har fått tid til å lage noe.» Hun tok kledet av kurven og holdt fram en skål til Ma. «Kaninstuing. Den må bare varmes.»

«Så snilt av deg!» sa Ma.

Signora Fiorelli tok farvel og gikk, og jeg tok maten med ut i kjøkkenet. Hjertet mitt banket hardt, og jeg klarte ikke å slutte å smile. Alessandro Fiorelli syntes jeg hadde ansikt som en Botticelli-engel.