Susanne Schötz

Kattenes
hemmelige språk

Oversatt av Ute Neumann

Susanne Schötz

Kattenes
hemmelige språk

Oversatt av Ute Neumann

Forord: Hvorfor er kattespråket (enn så lenge) hemmelig?

Det er et rimelig spørsmål. I denne boken skal jeg presentere kattens lyder, beskrive dem nøyaktig og underbygge det hele med lytte- og videoprøver, så da er jo ikke språket like hemmelig lenger. Eller …? Gjenstår det ikke likevel en rest, noe uforklarlig? Og er det ikke nettopp denne siste, uforklarte resten som får oss til å fortsette å forske, prøve å finne ut enda mer? Jeg tror svaret er et klart og tydelig ja.

Kattens måte å uttrykke seg på skiller seg på mange vis fra menneskets. Vi må finne en helt spesiell tilgang til dem for å kunne forstå hele deres vesen – vi må knekke koden.

Vi går gjerne ut fra at alle mennesker oppfatter et bestemt ord i språket vårt helt likt, at vi tillegger ordet den samme betydningen. Men stemmer det? La oss bruke ordet «ja» som eksempel. Betyr ja alltid ja? Eller kan det noen ganger snarere bety noe slikt som nja? Eller rett og slett nei? Betydningen av et ord, det vil si hva avsenderen mener når han eller hun sier et bestemt ord, avhenger alltid av situasjonen det sies i. Og av sinnsstemningen til den som sier det. Når noe er uklart, kan vi spørre den som sa ordet, hva han eller hun egentlig mente.

Hvordan forholder det seg så med fremmedspråk? Jeg snakker for eksempel ikke ungarsk, men jeg kan benytte meg av ordbøker og oversettelser fra ungarsk. Det finnes bøker om ungarsk grammatikk som jeg kan rådføre meg med. Jeg kan ta et språkkurs på Folkeuniversitetet eller finne en person som har ungarsk som morsmål, som kan lære meg.

Slik er det ikke med kattespråket. Selv om jeg mener at jeg ganske sikkert forstår en bestemt lyd som katten min lager, og kanskje også klarer å imitere lyden rimelig bra, kan jeg aldri vite hundre prosent sikkert om jeg virkelig tolker lyden korrekt, om jeg bruker den i riktig kontekst, og hvordan den kan oversettes til menneskespråk, for katter har ikke et språk som fungerer som et menneskelig (fremmed)språk.

Likevel kan vi se nærmere på kattespråket og lære oss å forstå mer av det. Dyrelyder tilhører en form for kommunikasjon som fremfor alt avhenger av situasjonen de ytres i. Derfor må vi se nøye på sammenhengen før vi kan avdekke en form for sys-tematikk. Vi kan la kattene våre lytte til forhåndsinnspilte kattelyder i bestemte situasjoner og observere hvordan de reagerer. Så kan vi analysere resultatet og sette opp hypoteser om hvorfor en bestemt lyd utløste en viss reaksjon.

Det er nettopp slike undersøkelser jeg har gjennomført med mine katter. Jeg føler meg rimelig sikker på at kurringen som min katt Kompis hilser meg med hver morgen, er et slags vennlig «Hei!», men jeg vil aldri kunne notere lyden i en ordbok, for i kattespråket finnes det ingen ord eller setninger med grammatikk, syntaks (regler for setningsbygning) og semantikk (læren om ordenes betydningsinnhold), slik det gjør i menneskespråk.

Noe som kan være til god hjelp om vi ønsker å forstå kattespråket, er å se på konteksten, situasjonen som katten ytrer seg i. I menneskespråk kan forskjellige ord ha lik (eller tilnærmet lik) betydning: bord heter «Tisch» på tysk, «table» på engelsk, «zhuozi» på mandarin-kinesisk. Men i kattespråket er det en nær sammenheng mellom lyder og situasjoner. Derfor er det helt umulig med én til én-oversettelser fra kattespråk til menneskespråk og omvendt. Det finnes ingen «kattsk»-ordbok vi kan slå opp i, og dette er en av grunnene til at kattespråket er og forblir hemmelig.

Dessuten vet vi svært lite om mangfoldet av kategorier, underkategorier og varianter av kattelyder. I de fleste menneskespråk finnes det språklige varianter som dialekter eller sosiolekter, som brukes av visse geografiske eller sosiale grupperinger, og fagsjargong eller slang. Men det er likevel fullt mulig for oss andre å forstå, oversette eller beskrive disse variantene. Også katter har utviklet en form for dialekter: I situasjoner der den språklige kommunikasjonen har vist seg å være vellykket, vil de antagelig fortsette å kommunisere med de samme lydene, og de kan utvikle flere varianter for å formidle budskapet på en tydelig måte (og kanskje til og med lære av andre katter eller av menneskene de har rundt seg). Derfor kan vi i én og samme kontekst finne lyder som ligner, men som kanskje har varierende vokaler eller melodi.

Alle katter utvikler unike lydvarianter i samspill med det mennesket som står dem nærmest, varianter som testes ut og tilpasses den enkelte relasjon og det medfølgende kommunikasjonsbehovet. Det er umulig for oss å tolke, lære eller uttømmende beskrive og registrere alle disse individuelle variantene, og dette er enda en grunn til at kattespråket må forbli hemmelig. Hver katt har sitt eget «hemmelige» språk som bare kan forstås av det mennesket som kjenner katten best – forutsatt at han eller hun lytter godt nok.

Likevel er det ting som tyder på at det går an å generalisere lydene. I denne boken vil jeg presentere funn fra tidligere studier og fra mitt aktuelle prosjekt Meowsic. Jeg har laget en oversikt over de forskjellige lydtypene, situasjonen de dukker opp i, og hvilke variasjoner som finnes. Videre skildrer jeg mine personlige erfaringer med omgangsformer og kommunikasjon mellom katt og menneske. Dessuten inneholder boken et lite lynkurs i fonetikk, for å lette forståelsen av de språkvitenskapelige beskrivelsene. Kanskje noen lekpersoner kunne tenke seg å anvende disse metodene hjemme, i kommunikasjonen med sin egen katt? I så fall er det stor sjanse for at de vil få seg en overraskelse. Og at de vil lære å forstå katten sin bedre. Forholdet mellom dem kommer uansett til å bli bedre – helt sikkert.

Likevel vil det alltid gjenstå en rest som er og forblir hemmelig. Men det er kanskje derfor vi er så veldig fascinert av katter?