ARTEMIS

FOWL

OPAL-BEDRAGET

Eoin COLFER

OVERSATT AV

MORTEN HANSEN, MNO

ARTEMIS

FOWL

OPAL-BEDRAGET

Eoin COLFER

OVERSATT AV

MORTEN HANSEN, MNO

Til Sarah.

Pennen er mektigere enn tekstbehandleren.

INNHOLD

Prolog

Kapittel 1: Fullstendig besatt

Kapittel 2: Den tyvaktige alven

Kapittel 3: Nesten avdød

Kapittel 4: Med nød og neppe

Kapittel 5: Hils på naboene

Kapittel 6: Utrivelig som troll

Kapittel 7: Artemis-tempelet

Kapittel 8: En intelligent samtale

Kapittel 9: Pappajente

Kapittel 10: Hestevett

Kapittel 11: Et siste farvel

Epilog

PROLOG

Følgende artikkel ble lagt ut på alvenes Internett på nettsiden www.hestevett.gnom. Det antas at det er kentauren Folén, teknisk konsulent for De Lavere Elementers Politistyrke, som står bak siden, selv om det aldri er blitt bevist. Nesten alle detaljer i denne redegjørelsen skiller seg fra den offisielle meldingen som LEPs pressekontor har sendt ut.

Vi har alle hørt den offisielle forklaringen på de tragiske hendelsene rundt etterforskningen angående Zito-sonden. LEPs uttalelse inneholdt få konkrete opplysninger, og det virker snarere som om man foretrakk å tåkelegge fakta og stille spørsmål ved beslutningene til en viss kvinnelig offiser.

Jeg vet med hundre prosents sikkerhet at vedkommende offiser, kaptein Kristtornia Kort, oppførte seg eksemplarisk, og hadde det ikke vært for hennes ferdigheter i felten, ville langt flere liv ha gått tapt. Istedenfor å gjøre kaptein Kort til syndebukk, burde De Lavere Elementers Politistyrke gi henne en medalje.

Mennesker står i sentrum for denne saken. De fleste mennesker er ikke intelligente nok til å finne ut hvor de skal stikke beina for å få på seg buksene, men det finnes enkelte gjørmemennesker som er såpass smarte at det gjør meg nervøs. Hvis de hadde oppdaget at det finnes en underjordisk by, ville de uten tvil gjøre sitt beste for å utnytte innbyggerne. De fleste mennesker ville ikke ha noe å stille opp mot Folkets overlegne teknologi. Men det finnes enkelte mennesker som nesten er så intelligente at man kunne tro de tilhørte de underjordiske. Særlig ett bestemt menneske. Jeg tror vi alle vet hvem jeg mener.

I Folkets historie er det kun ett menneske som har overlistet oss. Og det er en torn i hoven på meg at dette mennesket egentlig bare er en guttunge. Artemis Fowl, det irske forbrytergeniet. Lille Arty dro med seg LEP i litt av en dans over kontinentene, til de til slutt brukte sin teknologi for å slette minnet om vår eksistens fra hjernen hans. Men samtidig som den talentfulle kentauren Folén trykket på hukommelsesslettingsknappen, lurte han på om Folket var i ferd med å bli lurt igjen. Hadde den irske gutten etterlatt seg noe som kunne hjelpe ham til å huske? Selvfølgelig hadde han det, som vi alle skulle få merke senere.

Artemis Fowl spiller virkelig en viktig rolle i de følgende hendelsene, men for én gangs skyld forsøkte han ikke å stjele fra Folket, siden han hadde glemt alt om at vi fantes. Nei, geniet bak denne episoden er faktisk selv en av de underjordiske.

Hvem er så innblandet i denne tragiske historien om to verdener? Hvem har hovedrollene i dette dramaet? Selvsagt er Folén stykkets virkelige helt. Uten hans oppfinnelser ville LEP snart måtte kjempe for å slå gjørmemenneskene tilbake fra våre dører. Han er den ubesungne helten som løser historiens største gåter, mens rekognoseringsog innhentingsteamene svinser omkring over bakken og tar all æren.

Så har vi kaptein Kristtornia Kort, offiseren hvis rykte er under ild. Kristtornia er en av LEPs beste og smarteste. Et naturtalent av en pilot med evnen til å improvisere i felten. Hun er ikke på sitt beste når det gjelder å adlyde ordre, noe som har gjort at hun har havnet i klisteret mer enn én gang. Kristtornia er den alven som har stått i sentrum for alle Artemis Fowl-hendelsene. De to var nesten blitt venner da Rådet ga LEP ordre om å foreta en hukommelsessletting på Artemis, og det akkurat da han faktisk begynte å bli en snill gjørmegutt.

Som vi alle vet har kommandør Julius Rot en rolle i saken. Den yngste som noen gang er blitt fullbefaren kommandør i LEP. En alv som har loset Folket gjennom mang en krise. Ikke den enkleste alv å omgås, men det er ikke alltid at de beste lederne også er de beste vennene.

Torvstrø Gravom fortjener vel også å nevnes. Inntil nylig satt Torvstrø i fengsel, men som vanlig klarte han å lure seg ut. Denne kleptomane dvergen med tendens til luft i magen har motvillig spilt en rolle i mange av Fowl-eventyrene. Kristtornia var imidlertid glad for å få hans hjelp under akkurat dette oppdraget. Hadde det ikke vært for Torvstrø og hans kroppsfunksjoner, kunne det hele ha gått mye verre. Og det gikk ille nok som det gjorde.

I selve sentrum for denne saken finner vi Opal Koboi, feen som finansierte øglinggjengenes forsøk på å ta over Paradisby. Opal kunne se frem til å tilbringe resten av livet bak lasersprinkler. Det vil si – hvis hun noen gang skulle våkne av komaet som rammet henne da Kristtornia Kort forpurret planen hennes.

I nesten et år hadde Opal Koboi ligget komatøs i fløyen med polstrede celler på S.J. Argon-klinikken, uten å vise den minste reaksjon på heksemestrenes forsøk på å gjenopplive henne. I løpet av hele denne perioden sa hun ikke et eneste ord, spiste ikke en eneste munnfull mat og viste ingen reaksjon på stimuli. I begynnelsen var myndighetene mistenksomme. Det er bare skuespill, sa de. Koboi bløffer og simulerer katatoni for å unngå å bli stilt for retten. Men etter hvert som månedene gikk, ble selv de mest skeptiske overbevist. Ingen kunne late som om de lå i koma i nesten et år. Det var umulig. For å gjøre noe sånt måtte man være fullstendig besatt …

KAPITTEL 1:

FULLSTENDIG BESATT

S.J. ARGON-KLINIKKEN, PARADISBY, DE LAVERE ELEMENTER, TRE MÅNEDER TIDLIGERE

S.J. ARGON-klinikken var ikke et offentlig sykehus. Ingen lå der gratis. Argon og hans stab av psykologer behandlet kun underjordiske som kunne betale for seg. Blant alle klinikkens rike pasienter var Opal Koboi unik. Hun hadde opprettet et nødfond for seg selv over et år tidligere, bare i tilfelle hun noen gang skulle bli gal og måtte betale for behandling. Det var et smart trekk. Hadde ikke Opal opprettet fondet, ville familien hennes garantert ha overført henne til en billigere institusjon. Ikke at institusjonen i seg selv spilte noen stor rolle for Koboi, som ikke hadde gjort annet det siste året enn å sikle og gjennomgå reflekstester. Doktor Argon tvilte på at Opal ville ha merket noe om så et hanntroll hadde stått rett foran henne og slått seg på brystet.

Fondet var ikke det eneste som gjorde Opal unik. Koboi var Argon-klinikkens kjendispasient. Etter øglingtriaden B’wa Kells forsøk på å overta makten hadde Opal Kobois navn blitt de mest beryktede fire stavelsene under jorden. Tross alt hadde denne milliardæren av en fe dannet allianse med den forurettede LEP-offiseren Klunger Knortstokk og finansiert triadens krig mot Paradisby. Koboi hadde forrådt sine egne, og nå ble hun selv forrådt av sin egen psyke.

Det første halve året Koboi lå på klinikken hadde den vært beleiret av mediene som filmet hvert minste lille rykk i feens kropp. LEP bevoktet celledøren hennes døgnet rundt, og hvert eneste medlem av staben ble utsatt for bakgrunnssjekker og strenge blikk. Ingen var unntatt. Til og med doktor Argon selv ble gjenstand for tilfeldige DNA-prøver for at man skulle være sikker på at han var den han sa han var. LEP tok ingen sjanser når det gjaldt Koboi. Hvis hun klarte å rømme fra Argons klinikk, ville de ikke bare bli til latter for hele den underjordiske verden, men en svært farlig forbryter ville være på frifot i Paradisby.

Etter hvert som tiden gikk, møtte imidlertid færre og færre kamerateam opp ved porten om morgenen. For når alt kommer til alt – hvor mange timer med sikling kan man regne med at seerne vil sitte og glane på? Gradvis ble LEPs bevoktning skåret ned fra tolv mann til seks, og til slutt til én offiser per skift. Hvor kunne vel Opal Koboi ta veien? resonnerte myndighetene. Et titalls kameraer var rettet mot henne døgnet rundt. Hun hadde en søker-sover under huden i overarmen, og det ble tatt DNA-prøver av henne fire ganger om dagen. Og hvis noen mot formodning skulle klare å få Opal ut, hva kunne de gjøre med henne? Feen kunne ikke engang stå oppreist uten hjelp, og sensorene viste at hjernebølgene hennes ikke var stort mer enn rette streker.

Når det er sagt, var doktor Argon svært stolt av sin verdifulle pasient, og nevnte ofte navnet hennes i middagsselskaper. Etter at Opal Koboi ble lagt inn på klinikken hadde det så å si kommet på moten å ha en slektning i terapi. Nesten hver eneste familie på listen over de rikeste hadde en gal onkel på loftet. Nå kunne denne gale onkelen få førsteklasses behandling i den reneste luksus.

Om bare alle på institusjonen hadde vært like medgjørlige som Opal Koboi. Det eneste hun trengte, var noen intravenøse slanger og en monitor, og betalingen for de første seks månedene på klinikken hadde vært mer enn nok til å dekke det. Doktor Argon håpet inderlig at lille Opal aldri våknet. Så fort hun gjorde det, ville nemlig LEP slepe henne av gårde til retten. Og når hun hadde blitt dømt for forræderi, ville alle hennes midler bli konfiskert, deriblant overføringene til klinikken. Nei, jo lenger Opals lille blund varte, desto bedre var det for alle, særlig henne selv. På grunn av sine tynne skaller og store hjerner var feer utsatt for diverse plager som katatoni, hukommelsestap og narkolepsi. Det var altså meget mulig at komaet hennes ville vare i flere år. Og selv om Opal faktisk skulle våkne, var det meget mulig at hukommelsen hennes ville forbli innelåst i en skuff i den enorme hjernen hennes.

Doktor S.J. Argon gikk runden sin hver natt. Han utførte ikke så mye praktisk terapi lenger, men han syntes det var bra for personalet å merke at han var til stede. Hvis de andre legene visste at S. Jerbal Argon holdt fingeren på pulsen, var det mer sannsylig at de holdt sin egen finger på pulsen også.

Argon sparte alltid Opal til slutt. På en måte beroliget det ham å se den lille feen ligge der og sove i selen sin. Når en stressende arbeidsdag nærmet seg slutten, misunte han ofte Opal hennes problemfrie eksistens. Da det ble for mye for feen, hadde hjernen hennes rett og slett koblet ut alle funksjoner unntatt de mest vitale. Hun pustet ennå, og nå og da viste monitorene en drømmetopp i hjernebølgene. Men ellers, i alt vesentlig, var ikke Opal Koboi mer.

Denne skjebnesvangre kvelden var S. Jerbal Argon enda mer stresset enn vanlig. Kona hans hadde begjært skilsmisse og oppgitt som grunn at han ikke hadde sagt mer enn seks ord på rad til henne de siste to årene. Rådet truet med å inndra statstilskuddet hans siden han tjente så mye på sine nye kjendisklienter, og han hadde en verkende smerte i hoften som ingen magi lot til å bite på. Heksemesterne sa det antakelig bare var noe som satt i hodet. De syntes visst de var veldig morsomme.

Argon haltet seg gjennom klinikkens østfløy og sjekket hver pasients plasmaskjerm etter hvert som han passerte rommene deres. Han skar en grimase hver gang han satte ned venstre fot.

Vaktmesterne, to feer som het Mervall og Descant Brill, var utenfor Opals rom og feide støv med statiske koster. Feer var fabelaktige arbeidere. De var metodiske, tålmodige og målbevisste. Når en fe ble bedt om å gjøre noe, kunne man være sikker på at det ble gjort. Dessuten var de så søte med de små babyansiktene sine og de uforholdsmessig store hodene. De fleste ble i godt humør bare av å se på en fe. De var levende terapi.

«’Kveld, gutter,» sa Argon. «Hvordan står det til med yndlingspasienten vår?»

Merv, den eldste tvillingen, kikket opp fra kostingen. «Ikke noe nytt, Jerry,» sa han. «Jeg syntes hun rørte på ei tå tidligere, men det var bare lyset som spilte meg et puss.»

Argon lo, men latteren var anstrengt. Han likte ikke at noen kalte ham Jerry. Det var tross alt hans klinikk, og han fortjente litt respekt. Men flinke vaktmestere var som gullstøv, og Brill-brødrene hadde holdt bygningen gullende ren og strøken i nesten to år nå. Brødrene Brill var nesten kjendiser selv. Det var svært sjelden med tvillinger blant Folket. Mervall og Descant var det eneste tvillingparet blant feene som bodde i Paradisby for tiden. De hadde vært med i flere TV-programmer, blant annet Canto, TVFMs mest populære talkshow.

LEP-korporal Kålorm Tang sto vakt. Da Argon kom til Opals rom, var korporalen oppslukt av en film i videobrillene sine. Argon klandret ham ikke. Å bevokte Opal Koboi var omtrent like spennende som å se tånegler vokse.

«Bra film?» spurte doktoren vennlig.

Kålorm løftet opp linsene. «Ikke så verst. Det er en menneskewestern. Masse skyting og skumle blikk.»

«Kanskje jeg kan låne den når du er ferdig?»

«Gjerne det, doktor. Men vær forsiktig med den. Menneskeplatene er veldig dyre. Du skal få med en spesialklut.»

Argon nikket. Han husket Kålorm Tang nå. Denne LEPoffiseren var veldig nøye med eiendelene sine. Han hadde allerede skrevet to brev til klinikkledelsen og klaget over at han hadde rispet opp støvlene sine på en nagl som stakk opp av gulvet.

Argon sjekket Kobois journal. Plasmaskjermen på veggen viste konstant oppdaterte opplysninger som ble overført fra sensorene som var festet til tinningene hennes. Det var ingen forandring, og ikke hadde han regnet med noen heller. Alle vitale tegn var normale, og hjerneaktiviteten var minimal. Hun hadde drømt tidligere på kvelden, men nå hadde hjernen hennes slått seg til ro. Og endelig, som om han behøvde noen bekreftelse, informerte søker-soveren som var implantert i armen hennes at Opal Koboi virkelig var der hun skulle være. Normalt ble søker-sovere implantert i hodet, men feenes skaller var for skjøre til inngrep av noe slag.

Jerbal tastet inn sin personlige kode på den forsterkede dørens panel. Den tunge døren gled opp og avslørte et stort rom med behagelig pulserende stemningslys i gulvet. Veggene var av myk plast, og beroligende naturlyder strømmet ut av innebygde høyttalere. Akkurat nå var det lyden av en bekk som sildret over flate steiner.

Midt i rommet hang Opal Koboi i en heldekkende sele. Remmene var fylt med en slags gelé og tilpasset seg automatisk kroppens bevegelser. Hvis Opal skulle våkne, ville den fjernstyrte selen automatisk snurpe seg sammen som et nett og dermed hindre henne i å skade seg selv.

Argon sjekket overvåkningsputene på Opals panne og forsikret seg om at de hadde god kontakt med huden. Han løftet et av feens øyelokk og rettet en liten lommelykt mot pupillen. Den trakk seg litt sammen, men Opal vendte ikke bort blikket.

«Nå, har du noe å fortelle meg i dag, Opal?» spurte doktoren dempet. «Et åpningskapittel til boken min?»

Argon likte å snakke med Koboi, bare i tilfelle hun kunne høre ham. Han resonnerte som så at når hun våknet, ville han allerede ha etablert en kontakt.

«Ingenting? Ikke en eneste innsikt?»

Opal viste ingen reaksjon. Det hadde hun ikke gjort på nesten et år nå.

«Da så,» sa Argon og strøk den siste bomullspinnen han hadde i lommen rundt i Kobois munn. «Kanskje i morgen, da?»

Han rullet bomullspinnen over en svamppute på dataskriveplaten sin. Noen sekunder senere lyste Opals navn opp på en liten skjerm.

«DNA lyver aldri,» mumlet Argon for seg selv og kastet bomullspinnen i en gjenvinningskasse.

Med et siste blikk på pasienten snudde S. Jerbal Argon seg mot døren.

«Sov godt, Opal,» sa han, nesten kjærlig.

Han følte seg rolig igjen, og smerten i beinet var nesten glemt. Koboi var like dypt bevisstløs som hun noen gang hadde vært. Hun kom ikke til å våkne med det første. Kobois penger var sikret.

Det er utrolig hvor feil en gnom egentlig kan ta.

Opal Koboi var ikke katatonisk, men hun var ikke våken heller. Hun var et sted midt imellom, svevende i en flytende meditasjonsverden hvor hvert minne var en boble av mangefarget lys som sprakk med et lite plopp i bevisstheten hennes.

Siden tidlig i tenårene hadde Opal vært tilhenger av Gola Schweem, guruen som forfektet renselseskomaet. Schweems teori gikk ut på at det fantes et dypere søvnnivå enn det de fleste underjordiske opplevde. Å hensette seg selv i renselseskoma klarte man som regel først etter mange tiår med disiplin og trening. Opal hadde oppnådd sitt første renselseskoma i en alder av fjorten.

Fordelene med renselseskomaet var at man våknet fullstendig oppfrisket, men også at man brukte tiden i søvn til å tenke, eller i dette tilfellet til å legge planer. Opals bevisstløshet var så total at psyken hennes var nesten fullstendig atskilt fra kroppen. Hun kunne lure sensorene og følte ingen flauhet over ydmykelsen med å få intravenøs næring og bli skiftet på. Det lengste dokumenterte bevisst selvfremkalte komaet hittil hadde vart i førtisju dager. Opal hadde vært bevisstløs i elleve måneder og var det ennå, selv om hun ikke aktet å være det så mye lenger.

Da Opal Koboi slo seg sammen med Klunger Knortstokk og øglingene hans, hadde hun skjønt at hun trengte en reserveplan. Deres plan om å styrte LEP hadde vært genial, men det var alltid en sjanse for at noe kunne gå skeis. Hvis det skulle skje, aktet ikke Opal å sitte i fengsel resten av livet. Den eneste måten hun kunne komme seg unna på, var å sørge for at alle trodde hun ennå satt innesperret. Dermed hadde Opal begynt å gjøre forberedelser.

Det første var å opprette nødfondet for å kunne betale Argon-klinikken. Dette ville garantere at hun ble sendt til riktig sted dersom hun ble nødt til å hensette seg i renselseskoma. Skritt nummer to var å få to av hennes mest betrodde medarbeidere installert i klinikken, slik at de kunne hjelpe henne med å rømme når den tiden kom. Så begynte hun å flytte enorme mengder gull fra sine forskjellige forretningsforetak. Opal ønsket ikke å bli en fattig flyktning.

Siste skritt var å donere litt av sitt eget DNA og å gi klarsignal til fremstilling av en klon som kunne ta hennes plass i den polstrede cellen. Kloning var fullstendig ulovlig og hadde vært forbudt ved lov blant de underjordiske i over fem hundre år, helt siden de første eksperimentene i Atlantis. Det var langt fra en perfekt vitenskap. Legene hadde aldri klart å skape en helt fullkommen klon. Klonene så helt fine ut, men de var i bunn og grunn skall med bare nok hjernekraft til å opprettholde kroppens grunnleggende funksjoner. De manglet en virkelig livsgnist. En helt utvokst klon lignet mest av alt på den opprinnelige personen i koma. Perfekt.

Opal hadde sørget for å få bygget et drivhuslaboratorium, langt fra Koboi Laboratorier, og hadde dirigert nok penger dit til å holde prosjektet gående i to år, nøyaktig så lang tid det ville ta å dyrke frem en voksen klon av henne selv. Når hun senere ville flykte fra Argon-klinikken, ville en perfekt kopi av Opal Koboi bli plassert i hennes sted. LEP ville aldri forstå at hun var borte.

Tatt i betraktning hva som hadde skjedd, hadde det vært klokt av henne å tenke fremover. Klunger hadde vist seg å være en forræder, og en liten gruppe underjordiske og mennesker hadde sørget for at sviket hans førte til hennes eget fall. Nå hadde Opal et mål som styrket hennes besluttsomhet: Hun skulle bli i dette komaet så lenge som nødvendig, for hun hadde et mellomværende å gjøre opp. Folén, Rot, Kristtornia Kort og mennesket Artemis Fowl. Det var de som var ansvarlige for hennes nederlag. Snart ville hun være ute av denne klinikken, og da skulle hun avlegge et besøk hos dem som hadde voldt henne så stor fortvilelse og gi dem litt fortvilelse tilbake. Når fiendene hennes var beseiret, kunne hun gå videre med annen del av planen: å presentere Folket for gjørmemenneskene på en måte som ikke kunne fikses med et par hukommelsesslettinger. Alvenes hemmelige liv var snart forbi.

Opal Kobois hjerne frigjorde noen glade endorfiner. Tan-ken på hevn ga henne alltid en slik god og varm følelse.

Brødrene Brill fulgte doktor Argon med blikket da han haltet av sted i korridoren.

«Idiot,» mumlet Merv og plukket opp litt støv i et hjørne med sin uttrekkbare støvsugerstang.

«Så sant som det er sagt,» sa Scant. «Gamle Jerry kunne ikke analysert en tallerken med muldvarp i karri engang. Ikke rart kona hans vil gå fra ham. Hvis han hadde vært noe til hjernedoktor, ville han skjønt hva som var på gang.»

Merv slo sammen støvsugerstangen. «Hvordan ligger vi an tidsmessig?»

Scant så på månometeret sitt. «Ti over åtte.»

«Bra. Hva med korporal Tang?»

«Ser fortsatt på film. Den typen er perfekt. Vi må gjøre det i natt. Det kan hende LEP sender en glup type til neste skift. Og hvis vi venter lenger, vil klonen ha vokst enda to centimeter.»

«Du har så rett. Sjekk spionkameraene.»

Scant løftet av lokket på noe som så ut som en vasketralle behengt med mopper, filler og sprayflasker. Gjemt under et brett med støvsugermunnstykker var det en monitor med fargeskjerm oppdelt i flere mindre vinduer.

«Nå?» hveste Merv.

Scant svarte ikke med en gang, men tok seg tid til å sjekke alle de små vinduene først. Bildene kom fra diverse mikrokameraer som Opal hadde installert rundt om i klinikken før hun ble innlagt. Spionkameraene besto egentlig av genetisk manipulert organisk materiale, så bildene de tok, var bokstavelig talt levende. Verdens første levende maskiner. Fullstendig umulige å oppdage med detektorer som søkte etter vanlig lytteutstyr.

«Bare nattpersonalet,» sa han til slutt. «Ingen i denne sektoren unntatt korporal Idiot der borte.»

«Hva med parkeringsplassen?»

«Tom.»

Merv holdt frem hånden. «OK, bror. Tiden er inne. Nå er det ingen vei tilbake. Er vi med? Vil vi ha Opal Koboi tilbake?»

Scant blåste en svart hårlokk bort fra det runde fe-øyet sitt.

«Ja, for hvis Opal kommer tilbake uten oss, vil hun finne en måte å gjøre livet surt for oss på,» sa han og tok broren i hånden. «Så ja, vi er med.»

Merv fant frem en fjernkontroll fra lommen. Den var stilt inn på en sonixmottaker som var festet på klinikkens gavlvegg, og den sto i sin tur i kontakt med en syrefylt ballong som lå mykt og fint oppå klinikkens hovedbatteri i koblingsskapet på parkeringsplassen. En annen ballong lå på reservebatteriet i servicekjelleren. Som vaktmestere hadde det vært en smal sak for Merv og Scant å plassere ut syreballongene kvelden i forveien. Selvfølgelig var Argon-klinikken også tilknyttet hovednettet, men hvis batteriene ble slått ut, ville det ta to minutter før strømmen fra hovednettet ble koblet inn. Noe mer raffinert var ikke nødvendig – dette var jo tross alt en medisinsk institusjon, ikke et fengsel.

Merv pustet dypt inn, åpnet beskyttelsesdekselet og trykket på den røde knappen. Fjernkontrollen sendte ut et infrarødt signal som aktiverte to sonixladninger. Ladningene sendte ut lydbølger som sprengte ballongen, slik at syren rant utover klinikkens batterier. Tjue sekunder senere var batteriene fullstendig etset bort, og hele bygningen lå plutselig i mørke. Merv og Scant tok hurtig på seg nattbriller.

Så fort strømmen gikk, begynte grønne lys å pulsere svakt i gulvet for å vise veien til utgangene. Merv og Scant gikk med raske og målbevisste skritt. Scant kjørte tralla, og Merv satte kursen rett for korporal Tang.

Kålorm var akkurat i ferd med å ta av seg videobrillene.

«Nå da,» sa han, desorientert av det plutselige mørket. «Hva er det som skjer?»

«Strømbrudd,» svart Merv og støtte med vilje klossete borti ham. «De ledningene er rene marerittet. Jeg har sagt det til doktor Argon gang på gang, men det er ingen som vil bruke penger på vedlikehold når de heller kan kjøpe fancy firmabiler.»

Merv skravlet ikke for fornøyelsens skyld, han ventet på at kapselen med sovemiddel som han hadde presset fast på Kålorms håndledd, skulle løse seg opp og begynne å virke.

«Det skal være sikkert og visst,» sa Kålorm, som plutselig blunket mye mer enn han pleide. «Jeg har prøvd å få ledelsen til å kjøpe inn nye skap i Politigården … Jeg er kjempetørst. Noen andre som er tørste?» Kålorm stivnet til, lammet av serumet som var i ferd med å spre seg i kroppen hans. LEPoffiseren kom til å våkne igjen i løpet av to knappe minutter og være pigg og våken med en gang. Han kom ikke til å huske at han hadde vært borte litt, og forhåpentligvis ville han ikke merke at det hadde gått en stund.

«Sett i gang,» sa Scant kort.

Merv var allerede i gang. Med innøvd letthet tastet han inn doktor Argons kode på panelet i Opals dør. Takket være alle timene han hadde øvd seg på et stjålet panel hjemme i leiligheten sin gjorde han dette raskere enn Argon noensinne kunne ha gjort selv. Argons kode forandret seg hver uke, men Brillbrødrene sørget for at de gjorde rent utenfor Opals rom når Argon gikk runden sin. Rundt midten av uka pleide feene å kunne hele koden.

Lyset på panelet blinket grønt, og døren gled opp. Opal Koboi gynget sakte foran ham, svevende i selen sin som et insekt i en eksotisk kokong.

Merv firte henne ned på tralla. Med raske bevegelser og finslipt presisjon rullet han opp Opals erme og fant arret på overarmen hvor søker-soveren hennes befant seg. Med tommel og pekefinger kløp han til rundt den harde klumpen.

«Skalpell,» sa han og holdt ut den ledige hånden. Scant rakte ham instrumentet. Merv trakk pusten, holdt den og gjorde et to centimeter langt snitt i Opals hud. Så lirket han pekefingeren inn i hullet og dro ut den elektroniske kapselen. Den hadde et skall av silisium og var omtrent like stor som en hodepinetablett.

«Lukk såret,» befalte han.

Scant bøyde seg over såret og plasserte en tommel ved hver ende av snittet.

«Gro,» hvisket han. Blå gnister av magi begynte å virvle rundt fingrene hans og synke ned i såret. I løpet av noen sekunder hadde hudkantene føyd seg sammen, slik at bare et lyserosa arr viste at det hadde vært et snitt der. Et arr som var nesten identisk med det som hadde vært der fra før. Opals egen magi hadde tatt slutt for flere måneder siden, fordi hun ikke hadde noen mulighet til å gjennomføre ritualet for å fylle på kraften.

«Frøken Koboi,» sa Merv inntrengende. «På tide å våkne. Opp og stå.»

Han løsnet Opal helt fra selen. Den bevisstløse feen sank sammen i en haug på lokket til vasketralla. Merv dasket henne på kinnet så hun ble rød i ansiktet. Opal pustet litt fortere, men øynene åpnet seg ikke.

«Gi henne et støt,» sa Scant.

Merv fant frem en av LEPs summekøller fra innerlommen på jakken sin. Han slo på strømmen og stakk den borti Opals albue. Kroppen hennes begynte å rykke, og Opal Koboi fór øyeblikkelig ut av bevisstløsheten, som en søvngjenger som våkner av et mareritt.

«Knortstokk,» skrek hun. «Du forrådte meg!»

Merv grep tak om skuldrene hennes. «Frøken Koboi, det er oss, Mervall og Descant. Tiden er inne.»

Opal stirret på ham, vill i blikket.

«Brill?» sa hun etter å ha pustet dypt en stund.

«Det stemmer. Merv og Scant. Vi må bort herfra.»

«Bort? Hva mener du?»

«Komme oss unna,» sa Merv ivrig. «Vi har omtrent et minutt på oss.»

Opal ristet på hodet for å få vekk ørheten etter transen. «Merv og Scant. Vi må bort herfra.»

Merv hjalp henne ned på gulvet. «Akkurat. Klonen er ferdig.»

Scant dro tilbake en falsk bunn i vognen. I det hemmelige rommet lå en klonet kopi av Opal Koboi iført en av Argon-klinikkens komadrakter. Klonen var identisk med Opal, ned til minste hårsekk. Scant fjernet en oksygenmaske fra klonens ansikt, dro den ut av det lille rommet og begynte å spenne den fast i selen.

«Bemerkelsesverdig,» sa Opal og strøk over klonens hud med knoken. «Er jeg så vakker?»

«Å ja,» sa Merv. «Enda vakrere.»

Plutselig hylte Opal. «Idioter. Øynene er åpne. Den kan se meg!»

Scant skyndte seg å lukke klonens øyne. «Ingen fare, frøken Koboi, den kan ikke fortelle det til noen, selv om hjernen dens hadde kunnet tolke det den ser.»

Opal krøp omtåket inn i vognen. «Men øynene kan registrere bilder. Folén kan få det for seg å sjekke. Den infernalske kentauren.»

«Ingen grunn til uro, frøken,» sa Scant og la den falske bunnen på plass over sjefen sin. «I veldig nær fremtid vil det være Foléns minste bekymring.»

Opal satte på seg oksygenmasken. «Senere,» sa hun med en stemme som ble dempet av plasten. «Snakke senere.»

Koboi gled inn i en naturlig søvn. Selv denne lille anstrengelsen hadde utmattet henne. Det kunne ta flere timer før feen fikk bevisstheten tilbake med uforminsket styrke. Etter et så langt koma var det til og med en fare for at Opal aldri mer ville bli like glup som hun en gang hadde vært.

«Tid?» spurte Merv.

Scant kastet et blikk på månometeret. «Tretti sekunder igjen.»

Merv festet de siste remmene nøyaktig slik de hadde sittet tidligere. Han stanset bare opp for å tørke svetten av pannen før han gjorde enda et snitt med skalpellen, denne gangen i klonens arm, hvor han førte inn søker-soveren. Mens Scant lukket snittet med en skur av magiske gnister, satte Merv tilbake vaskeutstyret oppå den falske bunnen i tralla.

Scant trippet av utålmodighet. «Åtte sekunder, sju. Ved gudene, dette er siste gang jeg bryter sjefen ut av en klinikk og erstatter henne med en klon.»

Merv snudde vognen på hjulene og skjøv den ut gjennom den åpne døren.

«Fem … fire …»

Scant så seg omkring en siste gang og lot blikket gli over alt de hadde rørt ved.

«Tre … to …»

Så var de ute, og dro døren igjen etter seg.

«En …»

Korporal Kålorm satt lett sammensunket, men så rettet han seg opp med et rykk.

«Hei … Hva i …? Jeg er kjempetørst! Noen andre som er tørste?»

Merv puttet nattbrillene ned i vognen og blunket bort en svettedråpe fra det ene øyelokket. «Det er lufta her inne. Jeg blir uttørket stadig vekk. Får fryktelig vondt i hodet.»

Kålorm klemte over neseryggen med tommel og pekefinger. «Samme her. Jeg skal skrive og klage så fort lyset kommer tilbake.»

Akkurat da kom faktisk lyset tilbake. Den ene lampen etter den andre flimret til liv nedover hele korridoren.

«Sånn, ja,» sa Merv med et bredt smil. «Ingen grunn til panikk lenger. Kanskje de endelig skaffer oss nye ledninger nå, eller hva tror du, bror?»

Doktor Argon kom farende nedover korridoren, nesten i takt med at lampene tentes.

«Bedre i beinet, skjønner jeg, Jerry?» sa Merv.

Argon brydde seg ikke om feene. Øynene hans var oppsperret, og han pustet gispende.

«Korporal Tang,» peste han. «Koboi, er hun …? Har hun …?»

Kålorm himlet med øynene. «Ta det med ro, doktor. Frøken Koboi henger fortsatt der hun hang da du gikk. Se selv.»

Argon presset håndflatene mot veggen og sjekket først de vitale tegnene.

«OK, ingen forandring. Ingen forandring. Et avbrudd på to minutter, men det er ingen fare.»

«Det var jo det jeg sa,» sa Kålorm. «Og nå som du først er her, må jeg snakke med deg angående denne hodepinen jeg har hatt i det siste.»

Argon viftet ham unna. «Jeg trenger en bomullspinne. Scant, har du noen?»

Scant klappet seg på lommene. «Beklager, Jerry. Ikke på meg.»

«Ikke kall meg Jerry!» hylte S. Jerbal Argon og rev av lokket på vasketralla. «Det må da være noen bomullspinner her et sted,» sa han mens svetten klistret det tynne håret hans til den brede gnomepannen. «Det er jo en vaktmestertralle, for svingende.» Den butte fingeren hans rotet rundt blant innholdet i vognen og krafset over den falske bunnen.

Merv albuet ham bort før han rakk å oppdage det hemmelige rommet eller spionmonitoren. «Se her, doktor,» sa han og hogg tak i en pakke med bomullspinner. «Dette er nok til en måneds forbruk. Det er bare å fråtse.»

Med fomlete fingre fikk Argon opp én pinne fra pakken og kastet fra seg de andre.

«DNA lyver aldri,» mumlet han og slo inn koden sin på panelet. «DNA lyver aldri.»

Han skyndte seg inn i rommet og strøk bomullspinnen rundt i klonens munn. Brill-brødrene holdt pusten. De hadde regnet med å være ute av klinikken før dette skjedde. Argon rullet tuppen på bomullspinnen over den flate svampen på dataskriveplaten. Etter et øyeblikk lyste Opal Kobois navn opp på miniplasmaskjermen.

Argon trakk et enormt sukk og støttet begge hendene på knærne. Han smilte skamfullt til de andre. «Beklager. Jeg fikk panikk. Hvis vi hadde mistet Koboi, ville klinikken aldri kommet seg på beina igjen. Jeg er vel litt paranoid. Ansikter kan forandres, men …»

«DNA lyver aldri,» sa Merv og Scant i kor.

Kålorm satte på seg videobrillene igjen. «Jeg tror doktor Argon trenger en liten ferie.»

«Du sier ikke det,» knegget Merv og rullet vognen mot serviceheisen. «Ja, ja, det er best vi kommer oss av gårde, bror. Vi må finne årsaken til strømbruddet.»

Scant fulgte etter ham gjennom korridoren. «Noen anelse om hvor problemet kan ligge?»

«Jeg har en mistanke. Jeg tror vi bør sjekke parkeringsplassen, eller kanskje kjelleren.»

«Som du vil. Du er jo tross alt den eldste av oss.»

«Og den klokeste,» tilføyde Merv. «Glem ikke det.»

Feene fortsatte nedover korridoren mens de tullet og spøkte for å skjule at knærne skalv og hjertet dunket vilt mot ribbeina. Det var ikke før de hadde fjernet sporene etter syrebombene og var et godt stykke på vei hjem i varebilen sin at de begynte å puste normalt igjen.

Merv befridde Koboi fra det forseglede gjemmestedet da de hadde kommet hjem til leiligheten han delte med Scant. Den bekymringen de hadde følt for at IQ-en hennes skulle ha sunket noen hakk, ble straks ryddet av veien. Arbeidsgiverens øyne var klare og våkne.

«Gi meg en oppdatering,» sa hun da hun på skjelvende bein klatret ut av tralla. Selv om tankevirksomheten hennes fungerte som den skulle, trengte hun et par dager i en elektronisk massasjemaskin før musklene fikk tilbake spensten.

Merv hjalp henne ned på en lav sofa. «Alt er på plass. Pengene, kirurgen, alt.»

Opal drakk grådig rett av en mugge med kildevann på sofabordet. «Bra, bra. Og hva med fiendene mine?»

Scant stilte seg ved siden av broren. De var nesten identiske, bortsett fra at Mervs panne var noe bredere. Han hadde alltid vært den glupeste av dem.

«Vi har holdt dem under oppsikt, som De ba om.»

Opal sluttet å drikke. «Ba om?»

«Befalte,» stammet Scant. «Befalte, selvfølgelig. Det var det jeg mente.»

Koboi ble smal i øynene. «Jeg håper virkelig ikke at Brillbrødrene har fått noen selvstendighetsideer mens jeg har sovet.»

Scant bøyde seg en anelse frem, nesten som om han bukket. «Nei, nei, frøken Koboi. Vi lever for å tjene. Kun for å tjene.»

«Ja,» sa Opal. «Og dere lever bare så lenge dere tjener. Nå til fiendene mine. De er friske og raske, formoder jeg.»

«Ja visst. Julius Rot går fra seier til seier som LEPkommandør. Han er blitt nominert til Rådet.»

Opal smilte, et ondskapsfullt rovdyrssmil. «Rådet. Derfra er det langt å falle. Og Kristtornia Kort?»

«Tilbake i full, aktiv tjeneste. Seks vellykkede rekognoseringsoppdrag siden De hensatte Dem selv i koma. Navnet hennes er blitt satt opp på listen over mulige kandidater til graden som major.»

«Jaså, major. Vel, det minste vi kan gjøre, er å sørge for at den forfremmelsen aldri blir noe av. Jeg akter å ødelegge Kristtornia Korts karriere så hun dør i vanære.»

«Kentauren Folén er like ufordragelig som alltid,» fortsatte Scant Brill. «Jeg foreslår en ekstra utrivelig …»

Opal avbrøt ham ved å løfte en smekker finger. «Nei. Ingenting skal skje med Folén ennå. Han skal beseires utelukkende med intellektet. To ganger i mitt liv er jeg blitt overlistet. Begge gangene var det av Folén. Å bare drepe ham krever ingen genialitet. Jeg vil se ham slått, ydmyket og alene.» Hun klappet hendene i frydefull forventning. «Og så skal jeg drepe ham.»

«Vi har overvåket Artemis Fowls kommunikasjoner. Menneskegutten har visst brukt det meste av tiden det siste året på å finne et visst maleri. Vi har sporet maleriet til München.»

«Et maleri? Virkelig?» Tannhjulene snurret i Opals hjerne. «Da får vi sørge for at vi får tak i det før han gjør det. Kanskje vi kan komplettere kunstverket med noe.»

Scant nikket. «Ja. Ikke noe problem. Jeg kan dra i natt.»

Opal strakte seg på sofaen som en katt i solen. «Bra. Dette ser ut til å bli en herlig dag. Send bud på kirurgen nå.»

Brill-brødrene så fort på hverandre.

«Frøken Koboi?» sa Mervall nervøst.

«Ja, hva er det?»

«Kirurgen. En slik operasjon kan ikke gjøres om, selv ikke med magi. Er De sikker på at De ikke vil tenke over –»

Opal fór opp av sofaen. Hun var rød i kinnene av raseri.

«Tenke! Du vil at jeg skal tenke over det? Hva tror du jeg har gjort det siste året? Tenkt! Fireogtjue timer i døgnet. Jeg bryr meg ikke om magi. Magi hjalp meg ikke med å rømme, det var det vitenskap som gjorde. Vitenskapen skal være min magi. Ingen flere råd, Merv, ellers blir broren din enebarn. Er det oppfattet?»

Merv ble helt sjokkert. Han hadde aldri sett Opal så rasende. Komaet hadde forandret henne.

«Ja, frøken Koboi.»

«Tilkall kirurgen nå.»

«Skal bli, frøken Koboi.»

Opal lente seg tilbake i sofaen. Snart ville alt bli som det skulle. Om kort tid ville fiendene hennes være døde eller vanæret, og så snart disse løse trådene var samlet, kunne hun ta fatt på sitt nye liv. Koboi masserte de spisse ørene sine. Hvordan kommer jeg til å se ut, undret hun, som menneske?