Martin Brofman

Den indre årsaken

Om å utforske kroppen som et kart over bevisstheten

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Martin Brofman

Den indre årsaken

Om å utforske kroppen som et kart over bevisstheten

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Informasjonen i denne boken er gitt i god tro og er ment hverken å diagnostisere fysiske eller mentale tilstander eller fungere som erstatning for medisinsk veiledning og omsorg. Kontakt din lege for medisinsk veiledning og behandling. Hverken forfatter eller forlag kan holdes ansvarlig for tap eller skade som skulle oppstå ved anvendelse av informasjonen i denne boken.

En meddelelse fra Annick Brofman

Martin forlot denne verden 11. august 2014, tidlig om morgenen, under en fantastisk fullmåne. Han viet de siste årene av livet sitt til å skrive denne boken, den tredje delen av det verket han ønsket å gi til verden før han selv ble borte.

Martin var et helt spesielt menneske, en strålende far for sønnen vår, og en utrolig ektemann og veileder. De lærerne han utdannet, meg selv inkludert, fortsetter arbeidet hans med stolthet. Vi beundret dybden i hans kjærlighet og klarheten i hans ånd, et forbilde for alltid.

Jeg skrev ned historien om Martins bortgang, en synkronitet som illustrerer filosofien i denne boken og i vår lære. Den kan leses på vårt nettsted: https://brofman-foundation.org

Vi fortsetter sammen på veien videre, med hans sjel ved vår side.

   I kjærlighet,

   Annick Brofman

Takk til studentene og til alle de andre som stilte spørsmål om så mange av de symptomene som står oppført, og som ga positive tilbakemeldinger om nøyaktigheten av de analysene som er knyttet til dem.

Takk også til dr. Pierre Aubert (Frankrike) som har gjennomgått listen over medisinske beskrivelser på jakt etter «avvik» – uten å finne noen.

Jeg setter stor pris på den konstante oppmuntringen og støtten fra instruktørene som bruker metodene mine, og fra den kjærlige familien min, min kone Annick og min sønn Edouard.

Forord

Jeg har kjent Martin Brofman siden 1980, da han kom for å holde sin første forelesning i Europa, i Genève. Jeg hadde det privilegium å være hans første oversetter. Og jeg var fullstendig enig i alt han sa. Som holistisk lege ble jeg henrykt over å høre en som formidlet at alle sykdommene våre har sitt utgangspunkt i bevisstheten, og at vi ikke kan bli friske uten å arbeide med den.

Det har vært en glede for meg å følge Martin i alle disse årene og se hvordan han, gjennom sine forelesninger og seminarer i mange land, har vært i stand til å gi mange mennesker disse fantastiske redskapene som har gjort det mulig for dem å bli healere, både for seg selv og for andre. Hans lære om The Body Mirror System of Healing – kroppens helbredende speilsystem – har hjulpet titusenvis av medisinske utøvere frem mot en bedre måte å hjelpe seg selv og andre på.

Jeg kan med entusiasme anbefale boken Alt kan heales til alle som er opptatt av helse og healing.

I store deler av sitt liv var Martin opptatt av å fremheve samspillet mellom kropp og sinn, og denne boken er resultatet av hans indre og ytre forskning gjennom all denne tiden – en visjon om hvordan symptomer og sykdommer henger sammen med det som skjer i bevisstheten til den angjeldende personen.

Som lege kan jeg innestå for nøyaktigheten i beskrivelsene av de medisinske forholdene. Og siden jeg også representerer de alternative og kompletterende medisinske samfunnene, gleder jeg meg over de klare og tydelige forklaringene til leserne, helt uavhengig av hvilket nivå av åndelig klarhet de måtte befinne seg på. Boken er skrevet nettopp med tanke på pasienten som har symptomene, selv om den også er nyttig for det helsepersonellet som skal behandle vedkommende.

Jeg tror at denne boken vil bli verdsatt, ikke bare av dem som allerede har vært i berøring med Martin Brofmans lære, men også av alle dem som gjerne vil vite hvordan de kan hjelpe seg selv og andre til å strekke seg utover en begrenset, materialistisk tankemodell for å forstå verdien av det som skjer i livet deres, på alle nivåer. Å vokse i bevissthet og lykke er den dypere meningen med livet vårt her på planeten jorden, og denne boken vil spille en viktig rolle for alle som er opptatt av åndelig fremgang, alle som ønsker å gå inn i lyset. I flere årtusener har vi levd med frykt, konflikter og sykdom. Det er på tide at vi frigjør oss fra disse marerittene, våkner opp og tar ansvar for livet vårt, så vi kan delta i den kommende fremveksten av en bevisst menneskehet.

Christian Tal Schaller, dr. med.

Christian Tal Schaller har arbeidet med banebrytende europeisk helhetsmedisin i mer enn førti år. Han har skrevet flere enn seksti bøker, han arbeider med mange helsesentre verden over, og sammen med sin kone Johanne Razanamahay underviser han i en rekke land under mottoet «Helse kan læres!» (www.santeglobale.info).

Innledning

Jeg er en av dem som har overlevd kreft. I 1955 ble jeg diagnostisert med en ryggmargssvulst som legene vurderte som umulig å operere vekk eller behandle, og som derfor ville være uhelbredelig. Jeg var lam i høyre arm, jeg hadde kramper i bena, og jeg hadde fornemmelser som kunne minne om elektrisk sjokk som strålte fra ryggraden og ut i armer og ben. Jeg fikk beskjed om at jeg hadde høyst et par måneder igjen å leve, med mindre jeg hostet eller nøs, for det kunne medføre en øyeblikkelig død. Et år senere kom de samme legene frem til at de måtte ha tatt feil, for da var det ikke lenger noen spor etter svulsten, og heller ingen symptomer.

I tiden som gikk mellom den opprinnelige diagnosen og den nye konklusjonen, hadde jeg arbeidet iherdig med meg selv, utført indre arbeid og utforsket bevisstheten min. Jeg hadde gjort det til en heltidsjobb, et spørsmål om liv og død. Jeg gjorde bruk av affirmasjoner og visualiseringer, og jeg arbeidet med bevissthetens alfanivåer. Jeg satte meg inn i Østens filosofi og esoteriske lære, og jeg fikk en stadig større forståelse av samspillet mellom kropp og sinn. Med utgangspunkt i det jeg hadde lært i prosessen med å helbrede meg selv, satte jeg sammen en modell i bevisstheten min der jeg kunne innpasse de forskjellige læresystemene jeg utforsket. Denne modellen ble kjent som The Body Mirror System of Healing – kroppens helbredende speilsystem.

Den første boken min om healing, Alt kan heales, konsentrerer seg om dynamikken i The Body Mirror System, og om hva som skal til for at man skal kunne fungere som healer. Den dekker også den grunnleggende informasjonen om hvordan man kan utforske kroppen som et kart over bevisstheten. Etter hvert ble det klart for meg at det var behov for enda en bok som forklarte hvilke overveielser som er nødvendige i bevisstheten til den personen som opplever symptomene og ønsker å helbrede seg selv. Dette er hensikten med den boken du nå har begynt å lese. Den dokumenterer forskningen jeg har utført gjennom de siste åtteogtredve årene, og viser de spesifikke profilene som forbindes med de ulike fysiske symptomene. Boken er først og fremst beregnet på den personen som opplever symptomene, men samtidig er den svært interessant for alle som arbeider innenfor helsevesenet, og for healere og terapeuter, som en veiledning til en bedre forståelse av dynamikken i samspillet mellom kropp og sinn.

Etter at jeg klarte å helbrede meg selv for kreft i 1976, og fikk lov til å fortsette å leve med de forskjellige omstendighetene som livet hadde i bakhånd til meg, har jeg til tider måttet ta meg av og løse en rekke andre symptomer hos meg selv som viste meg at jeg fremdeles hadde et arbeid å gjøre for å opprettholde balansen på alle nivåer.

Både under senere opplevelser og gjennom min første helbredelsesprosess har jeg fått anledning til å se nærmere på mine egne holdninger og finne ut hva som fungerte, og hva som ikke gjorde det. På den måten har jeg kunnet fortsette med å utvikle prosessen med selvhelbredelse, og med de holdningene som kunne fremskaffe de gunstigste forholdene for selvhelbredelse. Denne boken inneholder resultatene av denne indre forskningen, i tillegg til de observasjonene jeg har gjort og de erfaringene jeg har innhentet gjennom healing av de mange tusen menneskene jeg har arbeidet med siden 1976, både i individuelle healinger og gjennom undervisning.

Mange av symptomene i denne boken er faktisk blitt presentert for meg gjennom de diskusjonsgruppene som har vært tilgjengelige for studentene mine på internett, og av mennesker som har søkt råd og hjelp på Healer’s Message Board på internett, som har vært gratis til rådighet for alle som ikke har deltatt i kursene våre.

Når det gjelder de medisinske definisjonene og beskrivelsene av symptomene, har en rekke medisinske nettordbøker også vært brukt som referanser.

De personlige profilene som er knyttet til de forskjellige symptomene, er hentet fra min egen forståelse av chakraene og av samspillet mellom kropp og sinn, innenfor den konteksten som er definert av The Body Mirror System of Healing, og i henhold til de prinsippene det bygger på.

Denne boken er ment som en oversikt som skal hjelpe leseren til å forstå de indre årsakene, spenningene i bevisstheten som er forbundet med de forskjellige symptomene. Frigjøringen av disse spenningene, og veien frem til å oppnå en slik frigjøring, ligger i hendene på den personen som opplever symptomene. Og når man kjenner forholdet mellom symptomet og den tilsvarende indre årsaken, gir det selvfølgelig verdifull innsikt i de mulighetene som er tilgjengelig for den personen som har symptomene.

Jeg håper at du som leser, vil oppleve denne boken som en verdifull ressurs som kan bidra til en dypere forståelse av menneskene rundt deg, og/eller til å hjelpe deg selv med din egen helbredelse, uansett hvilken metode du velger for å oppnå den.

Alt kan heales.

Martin Brofman

DEL 1

Orientering

1

Utgangspunktet

Aksept

Ja vel. Du har oppdaget et symptom av et eller annet slag. Du tenker kanskje at det skyldes et uhell, en eller annen organisme eller bare ren uflaks – men uansett er det noe du må forholde deg til, noe du må sette deg inn i, noe du må gjøre noe med.

Så hva gjør du nå?

Den diagnosen symptomet fører frem til, kan komme som et sjokk, og spesielt hvis det viser seg at den kan være livstruende. Den kan fremkalle mange sterke følelser hos den personen det gjelder. Og før man i det hele tatt begynner å ta beslutninger med hensyn til behandlingen, bør første skritt være en følelsesmessig aksept av at symptomet virkelig eksisterer.

Å akseptere noe er ikke det samme som å innrømme et nederlag. Selv om du aksepterer at symptomet eksisterer, betyr ikke det at du samtidig aksepterer at det vil utvikle seg videre frem mot sin logiske konklusjon. Men hvis du rent følelsesmessig kan godta at symptomet eksisterer, gir det deg et utgangspunkt, og derfra kan du gå videre og bestemme hva du ønsker å gjøre med det. På den måten begynner du på et avklaret punkt. Symptomet eksisterer. Det er blitt diagnostisert på det fysiske plan, som resultatet av en fysisk eller medisinsk undersøkelse. Det er et faktum.

Hvis noen har fått diagnostisert en tilstand som beskrives som terminal, har de fått en medisinsk oppfatning basert på resultatet av en fysisk undersøkelse foretatt av mennesker med medisinske kunnskaper. Det er viktig at man følelsesmessig aksepterer den medisinske diagnosen, som handler om den tilstanden den fysiske kroppen befinner seg i på det tidspunktet den ble undersøkt, sett fra skolemedisinens synspunkt. Det er også viktig å forstå at prognosen, altså forutsigelsen av hva symptomene kan føre til, sett fra det medisinske synspunktet, er en oppfatning basert på denne diagnosen. Enver lege vil være enig i at det ikke bare er rimelig å be om å få situasjonen vurdert av mer enn én medisiner – det er også anbefalelsesverdig. På den måten vet du om det foreligger motstridende oppfatninger, eller om det er enighet om diagnosen og prognosen for tilstanden.

Hvis diagnosen er blitt bekreftet av flere representanter for skolemedisinen, hvis et antall leger er enige om at dette er prognosen, at dette er den gjengse oppfatningen av hva symptomene vil munne ut i, må den angjeldende personen forholde seg til fakta og akseptere følelsesmessig at det legene har forutsagt, er en avgjort mulighet. Det kan skje, og fra legenes synspunkt er det svært sannsynlig at det vil skje. Dette må man følelsesmessig akseptere som en mulighet. Når man har akseptert det følelsesmessig, kan man begynne å utforske andre muligheter ved siden av.

I mitt eget tilfelle måtte jeg akseptere følelsesmessig at legene regnet med at jeg ville dø i løpet av svært kort tid, som følge av den ryggmargssvulsten jeg hadde. Da jeg gjorde det, da jeg aksepterte muligheten for en nær forestående død og ga slipp på frykten for døden, ble jeg i stand til å oppleve livet fullt ut i hvert eneste øyeblikk jeg fikk. Og dermed ble det også mulig for meg å vurdere andre tenkelige fremtidsperspektiver, deriblant muligheten for å helbrede meg selv, og manifestere denne muligheten som en realitet.

Mange mennesker som arbeider med sin egen bevissthet, har som forutsetning at når du legger et bestemt bilde inn i bevisstheten, øker du sannsynligheten for at det vil bli til virkelighet. Hvis du bærer på en frykt for noe, legger du konstant inn et bilde i bevisstheten din av at det du er redd for, vil skje. Du sier: «Jeg vil ikke at det skal skje.» Bildet er tydelig. Frykten for at det skal skje, er som et lim som holder deg fast til det bildet.

Hvis du frykter den prognosen du har fått, holder du fast bildet av det som kan komme til å skje, i bevisstheten din – og i henhold til bevissthetens egen dynamikk øker du sannsynligheten for at det vil skje. Hvis du er redd for å høre legens oppfatning av hva som faktisk kan komme til å skje, må du gjøre noe for å slippe taket i den frykten, og på den måten oppløse limet.

Når du følelsesmessig har akseptert muligheten for at det du har vært redd for, faktisk kan bli til virkelighet, oppløser du limet ved å gi slipp på frykten, og da blir det mye lettere å konsentrere oppmerksomheten om det du ønsker skal skje, og holde bildet av dette fast i bevisstheten i stedet for bildet av det du har fryktet. Du har forsonet deg med symptomet og diagnosen.

Hva som skal skje videre, er opp til deg selv – det er din avgjørelse.

Du kan bestemme deg for å følge den tradisjonelle medisinske veien og arbeide med legens veiledninger og behandling. Jeg gjorde det, og jeg gikk med på å gjennomgå en operasjon med det formål å fjerne svulsten. Men etterpå fikk jeg beskjed om at operasjonen ikke hadde vært vellykket, og at svulsten ikke var tilgjengelig slik som den var plassert. Det var da jeg fikk vite at jeg hadde høyst et par måneder igjen å leve, med mindre jeg hostet eller nøs. Jeg måtte følelsesmessig akseptere det også, for å bli i stand til å vurdere eventuelle andre muligheter.

Du kan bestemme deg for å arbeide med alternative eller utfyllende behandlingsmetoder, og med bevisstheten din, slik jeg gjorde. Metodene du velger, behøver ikke å utelukke hverandre. Du kan gjøre bruk av alt som virker logisk og troverdig på deg, alt som gir deg en god fornemmelse, for å komme symptomet til livs.

Det er viktig å forstå at det ikke er symptomet som er problemet – det er bare et symptom på det virkelige problemet, en indikasjon på at det er noe annet i veien. Den medisinske oppfatningen er at et symptom er et tegn på eller en indikasjon på en lidelse eller en sykdom, og det kan også ses som et varsel om spenninger i bevisstheten som skaper det miljøet der lidelsen eller sykdommen kan eksistere, og som derfor kan oppfattes som den indre årsaken.

Det kommer en mer utfyllende forklaring på dette i neste kapittel.

2

Den indre årsaken

Hvorfor dukket dette symptomet opp?

Uansett hva du har bestemt deg for å gjøre med symptomet – om du har valgt å følge skolemedisinens modell eller bruke urter eller arbeide med energien din eller legge om kostholdet, eller du har funnet en helt annen tilnærming for å behandle symptomet – kan det være interessant å se på hvorfor og hvordan det dukket opp nettopp hos deg.

Når vi snakker om årsakene til fysiske symptomer, vil de fleste mennesker først og fremst konsentrere seg om mulige fysiske forutsetninger, ut fra det man ser i den fysiske årsak og virkning-modellen. Selvfølgelig manifesterer symptomer seg også i den fysiske virkeligheten, som følge av ulykker, skader, mikroorganismer og så videre. Men det er viktig å forstå at de ikke ville ha manifestert seg dersom forholdene ikke lå til rette for det i bevisstheten til den personen som er rammet av dem.

La oss for eksempel si at «type A»-adferd er en personlighetsprofil som er blitt forbundet med hjertesykdom. Det innebærer at det finnes en statistisk relevant sammenheng mellom «type A»-adferd og mennesker som utvikler hjertesykdommer. Med andre ord, man har registrert at folk med «type A»-adferd har større sannsynlighet enn andre for å få hjertesykdommer. Vi kan si at «type A»-adferd er en hjertesykdomsprofil. Uansett hva som eventuelt måtte fremstå som den fysiske årsaken til hjertesykdommen, er det anerkjent at denne personlighetstypen er et samsvarende element.

Det finnes også en kreftpersonlighet, en nærsyntpersonlighet, en giktpersonlighet, og så videre. Faktisk kan man forbinde ethvert fysisk symptom med en bestemt væremåte. Hvis du har et symptom, har du også en væremåte som henger sammen med nettopp det symptomet.

Selv om du som person blir knyttet til et bestemt symptom, handler det ikke om hvem du er, men snarere om en væremåte som du har lagt deg til som følge av de avgjørelsene du har tatt i forbindelse med hendelser i livet ditt. Hvis du ikke ble født med symptomet, ble du heller ikke født med den væremåten. I stedet gjenspeiler den noen beslutninger i livet ditt som er utløst av de omstendighetene du møtte på det tidspunktet, og den stressede væremåten du har identifisert deg med siden da.

Hvis du hadde et symptom som var fremtredende ved fødselen, gjenspeilet det likevel spenninger i bevisstheten din i forbindelse med omstendigheter i livet ditt i den fasen. Men avgjørelser som ble tatt, uansett hvilket nivå det skjedde på, kan fremdeles endres, og du kan slippe taket i spenningene og vende tilbake til en væremåte som i høyere grad gjenspeiler hvem du virkelig er.

På det fysiske nivået gjenspeiler symptomet en spenning i bevisstheten din vedrørende noe som skjedde i livet ditt på den tiden da symptomet meldte seg.

Du tok beslutninger ut fra omstendigheter i livet ditt på den tiden, beslutninger som utløste stress hos deg, og som oppmuntret en væremåte som samsvarer med det symptomet som oppsto. Slik sett kan det sies at den væremåten du la deg til, tiltrakk seg eller næret nettopp dette symptomet, uansett hva den tilsynelatende årsaken måtte være på det fysiske nivået.

Hvis du har en stresset væremåte som har gitt seg utslag i et fysisk symptom, er det viktig å understreke nok en gang at den væremåten du har utvist, ikke reflekterer hvem du egentlig er, men bare det du har gjort. Den er en speiling av den reaksjonen du har valgt på de omstendighetene du har rundt deg. Du kan ta forskjellige valg. Det finnes alltid et valg.

Uansett hvilke metoder du har valgt å benytte deg av for å behandle eller gi slipp på symptomet, kan du også bestemme deg for å gi slipp på den stressede væremåten som forbindes med symptomet, og som kan oppfattes som den indre årsaken til symptomet. Hvis de avgjørelsene du har tatt, har resultert i en stresset væremåte – hvis du har skapt en personlig profil som kan knyttes til et bestemt symptom – er det også en naturlig konklusjon at det er mulig å gi slipp på den stressede væremåten igjen, på den personlige profilen som tiltrakk seg symptomet. Du kan endre mening om noe og i stedet velge å samhandle med omgivelsene på en annen måte som ikke er like stressende, og som i større grad gjenspeiler hvem du er.

Virkningen av å gjøre dette kan være en oppmuntring til å gi slipp på symptomet, ettersom det miljøet som har tiltrukket det eller næret det, ikke lenger eksisterer og kan opprettholde det. Ved å gi slipp på stresset og den stressede væremåten – den indre årsaken – kan du være tryggere på at symptomet ikke vil ha en tendens til å vende tilbake.

På denne måten vil helbredelsesprosessen innebære en forvandling der du gir slipp på en adferd som ikke gjenspeiler den du virkelig er, og vender tilbake til den du virkelig er, ditt egentlige jeg.

La oss se nærmere på mekanismen bak denne prosessen.

Alt begynner med bevisstheten din

La oss se på hva dette betyr.

Du er der inne, inne i kroppen din, du ser ut gjennom øynene dine, og det skjer ting rundt deg. Det er du som bestemmer hva du vil tenke om det som skjer, hva du vil føle, og hvordan du vil reagere på disse omstendighetene.

Denne «du» som tar disse beslutningene, er det vi kaller bevisstheten din.

Den måten du velger å reagere på – og det er alltid et valg – kan bringe deg i balanse eller påføre deg stress. Når den påfører deg stress, er du ute av balanse i bevisstheten. Det skaper spenninger i bevisstheten din i forbindelse med noe som skjer i livet ditt på den tiden.

Hvis spenningen når et visst nivå av intensitet, kan det gi seg utslag i symptomer på det fysiske nivået. Symptomet taler et språk, og dette språket gjenspeiler forestillingen om at vi skaper vår egen virkelighet, og peker på det vi anser for å være den indre årsaken til symptomet.

Vi skal utforske denne forestillingen enda grundigere senere. Foreløpig kan vi bare si at symptomet på et eller annet plan har tjent en positiv hensikt, fordi det har hjulpet deg til å forstå deg selv og de reaksjonene du har på livet. Symptomet var et budskap fra en dypere del av bevisstheten din om at du hadde opparbeidet spenninger i forbindelse med en situasjon i livet ditt som hadde behov for å finne sin løsning.

Vi skaper vår egen virkelighet

Symptomer er forårsaket av stress. Når vi går inn i den indre årsaken til symptomet, har vi som utgangspunkt at vi selv har skapt symptomet fordi vi valgte å reagere med stress på omstendigheter i livet vårt på det tidspunktet da symptomet oppsto eller ble oppdaget.

Når vi sier at vi selv har skapt symptomet, betyr det ikke at vi bevisst har valgt å ha dette symptomet, men snarere at symptomet var det logiske resultatet av de bestemte tankene og følelsene vi valgte å ha, og som utløste stress, og som dermed førte frem til symptomet.

Det er ingen grunn til å føle skam eller skyld i den forbindelse. I stedet må vi forstå det som en logisk prosess, for først da kan vi velge å ta andre beslutninger og velge andre tanker og følelser, andre oppfatninger som kan ha den virkning at vi slipper taket i den indre årsaken, nemlig den stressede måten vi tenkte på, og som skapte symptomet. Hvis hensikten med symptomet var å overbringe oss et budskap, og vi har mottatt budskapet og forandret på noe i henhold til det, er det ingen grunn til at symptomet skal være der lenger, og da kan vi gi slipp på det, så sant vi selv tillater oss å tro at det er mulig.

Symptomet snakker et språk som gjenspeiler forestillingen om at vi skaper vår egen virkelighet. Det er ikke sikkert vi forstår den fulle betydningen av denne påstanden – at vi skaper vår egen virkelighet – men uansett vil det være interessant å bruke den som et middel til å forstå det som symptomet har fortalt oss om den stressede måten vi valgte å reagere på omstendighetene i livet vårt på, i den perioden da symptomet oppsto. Symbolikken ved symptomet blir innlysende. Vi ser hvordan den fremstår som logisk for oss, hvordan vi kan gjenkjenne oss selv i fortellingen.

Da jeg hadde svulsten, kunne jeg ha sagt at jeg var lammet, og at jeg hadde problemer med å gå. Men jeg kunne også forandre dette ordvalget for å beskrive symptomet ut fra den oppfatningen at jeg selv hadde skapt det. I så fall ville jeg si at jeg hadde hindret meg selv i å gå – med andre ord, jeg hadde hindret meg selv i å bryte ut av en situasjon som gjorde meg ulykkelig. Mitt dypere jeg hadde et ønske om å forlate den ulykkelige situasjonen, men jeg hadde funnet grunner til å forbli i den, og påkjenningen ved å gjøre dette – stresset – hadde utløst katastrofale reaksjoner i kroppen min.

Jeg gjenkjente meg selv i den forklaringen.

I stedet for å si at jeg var lammet, måtte jeg si at jeg hadde lammet meg selv. Med andre ord, jeg hadde forsøkt å være det jeg trodde andre ønsket at jeg skulle være, jeg hadde holdt tilbake mitt virkelige jeg, og det stresset det påførte meg, hadde nådd katastrofale proporsjoner i kroppen min. Jeg gjenkjente meg selv i denne forklaringen også, og derfor visste jeg at jeg hadde behov for å gjøre noe annerledes. Kroppen min sa: «Dette er det du har gjort mot deg selv.»

Hvis du har et symptom, har dette symptomet på det fysiske nivået begynt med – og gjenspeilet – en viss spenning i bevisstheten din i forbindelse med noe som skjedde i livet ditt på det tidspunktet da symptomet oppsto eller ble oppdaget.

Når du ser tingene fra denne synsvinkelen, kan du også ta ansvar for symptomet.

Dette dreier seg om et ansvar uten skyld. Det handler ikke om at du skal bebreide deg selv at du har skapt dette symptomet – det handler om at du skal forstå at dersom du valgte å tenke på en bestemt måte, som i sin tur utløste symptomet, kan du nå velge å tenke annerledes om de samme problemstillingene, som en del av arbeidet med å gi slipp på symptomet. Det er ren mekanikk – årsak og virkning.

Det er et synspunkt som gir deg handlekraft.

Når du tar ansvar for symptomet, setter du seg selv i førersetet. Du er ikke lenger et offer, en person som det skjer noe med, noe som du ikke kan ha noen innvirkning på. Du kan gjøre noe med det ved å forandre mening om noe, ved å velge en annen måte å tenke eller handle på, og derved bidra til å frigjøre det stresset i bevisstheten din som har vært forbundet med symptomet.

Det var det jeg gjorde, og det fungerte for meg.

«Uhelbredelige» betingelser

Hvis du har utviklet et symptom som kunne ha døden som sin endelige utgang, og hvis vi går ut fra forestillingen om at alt har sitt utgangspunkt i bevisstheten din, kan man trekke den konklusjonen at symptomet må ha begynt med et dyptliggende ønske om å dø. Som regel har alle pasienter med et symptom som er blitt diagnostisert som uhelbredelig, stått overfor en situasjon i livet som de opplever som uakseptabel, men som de ikke ser noen vei ut av, bortsett fra døden. Hvis vi aksepterer dette synspunktet, blir det en logisk følge at kroppen har utført vedkommendes ønsker, og symptomets art kan fortelle en historie om årsakene til at vedkommende ikke ønsket å fortsette å leve.

Like logisk blir det da at dersom pasienten kan ta en annen dyptliggende beslutning, basert på at han finner en vei ut av – eller på annen måte løser – den situasjonen han opplevde som uutholdelig, og på den måten gir slipp på de spenningene han bar på i bevisstheten, vil det sette kroppen i stand til å leve ut den nye beslutningen ved å gi slipp på det symptomet som var basert på den tidligere oppfatningen og de spenningene som knyttet seg til den.

Vi kan si at symptomet på det fysiske plan har vært en gjenspeiling av den dypere delen av bevisstheten din, den delen vi omtaler som ånden, og som i den vestlige tradisjon er kjent som «det ubevisste» eller «underbevisstheten». Når du ikke finner noen utvei til å løse noe i hverdagsbevisstheten, et problem som er forbundet med spenninger, skyver du det ned i denne dypere delen av bevisstheten din, i ånden, der det fortsetter å kjøre i bakgrunnen. Når man har en slik spenning liggende i bakgrunnen, skaper den et symptom på det fysiske planet.

Det er denne dypere delen av bevisstheten, ånden din, som er ditt virkelige jeg, ditt høyere jeg, den delen av bevisstheten din som har dirigert livet ditt. Det er denne dypere delen av deg som har snakket til deg gjennom symptomet og sagt: «Se her, se hva du gjør mot deg selv.»

Budskapet er at du kan gjøre noe helt annet.

Du kan bestemme deg for å foreta deg noe som kan føre til at du slipper taket i symptomet.

Og så kan du komme frem til hva du skal foreta deg.