Rafel Nadal

Familien Palmisanos arv

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord (MNO)

Rafel Nadal

Familien Palmisanos arv

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord (MNO)

Til Anna. Til Silvia. Til Raquel.

Prolog

24. august 2012, midt på dagen

Dersom Gud hadde ønsket å sende et endetidstegn til jorda, ville han ganske sikkert ha valgt denne redselsfulle dagen i dette hjørnet av Sør-Italia. I grunnen var det som om apokalypsen hadde startet allerede, for klokken to på ettermiddagen den 24. august 2012, da vi kom frem til Bellorotondo, hadde temperaturen nådd trettini grader, og alt tydet på at den kom til å stige ytterligere.

«Jeg får ikke puste», protesterte jeg med lav stemme. Jeg ville ikke bruke mer energi enn nødvendig mens jeg gikk og spurte meg hva i huleste vi gjorde der, til fots midt i solsteken i denne øde landsbyen som reiste seg i konsentriske sirkler rundt en høyde i Puglia.

Anna, kona mi, protesterte ikke. Vi bevegde oss i sakte film, slepte føttene etter oss og prøvde å spare på de få kreftene vi hadde igjen. Vi gikk opp en fryktelig lang bakke, under en nådeløs sol, og lette etter skygge eller en huk mellom husene, kanskje en eller annen form for utsiktspunkt vendt mot slettelandskapet, med håp om at det ville blåse en liten bris der. Når vi stoppet for å samle krefter, benyttet vi også sjansen til å lufte skjortene våre, som var dyvåte av svette og klistret seg til ryggen og skuldrene.

Landsbyen så forlatt ut. Fra vi parkerte bilen i den nedre delen, var det eneste livstegnet vi hadde støtt på, vært et par hunder som lå og sov på en gammel dørmatte, i skyggen av noen søppelkonteinere. Da vi nådde enden av Corso XX Settembre, i den øverste delen av landsbyen, viste et digitalt termometer at temperaturen akkurat hadde klatret over førti grader.

Vi hadde avfunnet oss med at fallitten var et faktum, og var like ved å gi opp da vi rundet et hjørne og fikk se plassen. Et stort utsiktspunkt åpnet seg ut mot dalen over vinmarkene og olivenlundene, et mektig panorama som strakte seg nesten helt ned til Adriaterhavet. Tre johannesbrødtrær og to steineiker tronet over denne lille oasen. I skyggen av de kraftige og frodige trekronene sto to monumenter dekket av blomsterhilsener med sløyfer og bånd i det italienske flaggets farger. Det sto også to trebenker der, hvor malingen delvis var skallet av. På den første lå en gammel mann og sov, om han da ikke var blitt offer for et eller annet anfall som hadde satt ham midlertidig ut av spill: Han hadde øynene lukket, hodet liggende på siden og munnen halvåpen; han pustet umerkelig, som om han var reist til de evige jaktmarker og ingen hadde lagt merke til det ennå. I alle tilfeller var det vanskelig å forestille seg at han skulle kunne reise seg igjen i den tilstanden han var i. Ved føttene hans lå en hund og sov på denne måten bare middelhavshunder var i stand til, når de hadde gitt seg over og veltet over ende i skyggen på den varmeste tiden på dagen om sommeren; også det stakkars dyret så ut som om det lå på dødsleiet. Den andre benken var ledig, og der slo vi oss ned, fullstendig utmattet.

Da vi fikk slappet av, duppet også vi av et øyeblikk, omtåket som vi var av varmen og den repetitive sangen fra sikadene som satt på en grein oppe i johannesbrødtrærne et sted og klødde seg på magen. En halvtime senere hadde vi fått igjen pusten og tok turen bort til utsiktspunktet på motsatt side av plassen. Utsikten mot Itria-dalen med sine trulli, et område som strakte seg helt ut til kysten, var ubetalelig; den vakreste vi hadde sett siden vi startet på reisen. Men heller ikke her var det så mye som et vindpust.

Anna ble stående og ta bilder. Jeg gikk bort til et av monumentene vi hadde sett midt på plassen, som viste seg å være en monolitt til ære for de falne under første verdenskrig. På den var det en plakett i stein der navnene på de lokale som hadde falt i krigen, sto inngravert. Jeg talte førtito navn, og da jeg finleste listen, fikk jeg nok en gang vanskelig for å puste: Halvparten av de falne hadde samme etternavn og måtte ha tilhørt én og samme familie, familien Palmisano.

Ledet av intuisjonen skyndte jeg meg bort til det andre monumentet, det som var reist til ære for de falne under andre verdenskrig. På listen som var hogd ut i denne steinen, var det ingen Palmisano; jeg antok at verken familien eller etternavnet kunne ha overlevd grusomhetene under den første krigen. Likevel var forbindelsen mellom navnene også her til å få frysninger av: Denne gangen tilhørte halvparten av de døde familien Convertini.

Jeg snudde og gikk tilbake til det andre monumentet, og ropte på Anna. Da hun kom bort til meg, tok jeg imot henne med en bitter klagesang hun ikke forsto:

«Jeg er redd apokalypsen kom til denne landsbyen allerede for hundre år siden!»

«Hva er det du snakker om?»

«Ingenting, bare noe jeg tenkte på. Se på disse stakkarene; over halvparten er fra samme familie», sa jeg og begynte å lese opp navnene som sto inngravert på den første monolitten:

«Giuseppe Oronzo Palmisano (1); Donato fu Francesco Paolo Palmisano (2); Silvestro Palmisano (3); Gianbattista Di Martino Palmisano (4); Nicola Di Martino Palmisano (5); Giuseppe fu Vito Palmisano (6) …»

«Ventuno … sono ventuno!» avbrøt en dyp stemme meg.

Vi snudde oss og fikk se at den gamle på benken var i ferd med å reise seg.

Nå da han satt oppreist, med ryggen adskilt fra ryggstøet, så han mye høyere ut, og ikke fullt så skrøpelig. Ansiktet hans var fullt av rynker, og blikket så dypt at det fanget deg og gjorde det umulig å ta øynene vekk fra ham. Hunden hadde også våknet, men lå fremdeles utslått på bakken med beina i alle retninger.

«Det er tjueen stykker av dem!» gjentok han. «Alle ofre for første verdenskrig. La maledizione dei Palmisano!»

Jeg vekslet et overrasket blikk med Anna og fikk se at også hun så spørrende på meg. Instinktivt, og uten at vi sa noe til hverandre, gikk vi bort til benken og tok plass ved siden av den gamle som nettopp hadde fortalt oss om Palmisanos forbannelse for første gang. Etter noen timer i dette hjørnet av Sør-Italia skulle vi bli godt kjent med denne forbannelsen.

FØRSTE DEL

Forbannelsen

Den store krigen

Den første som døde, var Giuseppe Oronzo Palmisano (1), den mest krigerske av alle og den som hadde brukt mest tid på å forberede seg til den dagen fedrelandet kalte på ham. Han falt den 24. mai 1915, dagen etter at Italia erklærte Østerrike krig og koalisjonen av allierte ble stiftet. Den ulykksalige Giuseppe Oronzo hadde alltid stått ved at det å kjempe ved fronten var en stor mulighet som ville lære ham disiplin, styrke karakteren hans og gjøre det mulig for ham å kanalisere ungdommens energioverskudd på en hensiktsmessig måte. Han var overbevist om at slagmarken var det eneste stedet hvor rå kraft ble utøvd på en naturlig og velordnet måte. Som en edel kunst, som han pleide å si.

Giuseppe Oronzo var lojal og pliktoppfyllende. Problemet var at han hadde en hang til å løse uoverensstemmelser med knyttneven. Til tross for denne tendensen til spontant å ty til vold var han likevel på ingen måte noen dårlig person. Han var det første medlemmet av familien Palmisano som vervet seg, og som ble tatt opp i et korps av frivillige – noe som var litt av en ære for en som kom fra en landsby som Bellorotondo. Kort tid etter ble han den første til å reise til fronten ved Carso, nordøst i Italia, og den første til å delta i strid. Han ble også den første i sin tropp til å tilby seg å dra ut på jakt etter østerrikerne, som i krigens første timer ikke gjorde annet enn å trekke seg tilbake. Og, selvsagt, den første til å bli truffet av en geværkule i brystet, rett i brystbeinet. Da han merket at han var blitt truffet, først på grunn av lyden, som lød som to metallbiter som ble slått mot hverandre, deretter som følge av en svært ubehagelig, brennende følelse, trodde han at kula bare hadde sneiet knappene i uniformsjakken hans, og prøvde å fortsette videre. Beina svarte ikke, men sank sammen under ham, og Giuseppe Oronzo falt om. Da østerrikerne slo tilbake, tråkket en korporal med snurrebart over ham og kjørte bajonetten rett i hjertet hans, men stakkaren kjente ikke lenger noen smerte; det var nå en god stund siden livet hadde rent ut av ham. Det første medlemmet av familien Palmisano døde med den tvilsomme æren av å bli en av de første italienerne som falt i strid, på krigens første dag ved den østerrikske fronten. Den sommeren ville han ha fylt tjueto år.

Donato fu Francesco Paolo (2) var den andre som falt. Han var den største reddharen i familien, og ville gitt alt for å unngå å bli innkalt. Han rakk ikke engang å oppleve skyttergravene i all sin gru: Også han døde ved fronten i Carso, på slutten av sommeren, da en haubits i artilleriet som ble brukt i forsvaret av grensebyen Gorizia, eksploderte. Få dager senere døde Silvestro (3), skutt i filler av de nye østerrikske maskinpistolene som i oktober 1915 gjorde stor skade blant troppene som gikk til et mislykket angrep på Santa Lucia-fjellet ved den nordøstre grensen til Italia. I noen observatorier langt unna frontlinjen satt de italienske offiserene og drakk te fra porselenskopper de fikk servert av hanskekledde servitører, og beordret stadig nye tilskudd av tropper til angrepet mot fjellet. Helt til den øverste sjefen for Italias samlede hærstyrker, general Luigi Cadorna, til tross for at han aldri forsto hvor nytteløs denne massakren var, erklærte offensiven for avsluttet. Slik ble det tredje av slagene om Isonzo, en elv som lå inneklemt mellom storslagne fjell nær grensen til det ungarsk-østerrikske imperiet, brakt til en ende. I Bellorotondo hadde de ikke hørt et ord om dette imperiet inntil den dagen.

Tvillingene fikk den mest grufulle døden av dem alle. Som barn kunne ikke Gianbattista Di Martino Palmisano (4) og Nicola Di Martino Palmisano (5) fordra å bli kledd likt. De var lei av at kvinnene i landsbyen stanset dem på gata for å dulle med dem og gjøre et stort nummer av hvor hyggelig de syntes det var å se dem, «så nusselige, like som to dråper vann».

Oppgitt som de var over disse overdrevne utbruddene, bestemte de seg en vakker dag for å gå sine egne veier og aldri mer la seg kle opp i identiske klær. De unnlot å gå til skolen sammen. De gikk aldri hjemmefra samtidig. Lekte ikke lenger sammen ute i hagen. Om familien skulle finne på å ta en tur langs Via Cavour i sentrum av Bellorotondo en dag det var fest i byen, fant de en måte å gå hver for seg på, langs hvert sitt fortau. Da de ble eldre, gjorde de hva de kunne for å skille seg fra hverandre fysisk: Gianbattista anla bart og Nicola bukkeskjegg; en gredde håret mot høyre, den andre mot venstre. Da de begynte å interessere seg for jenter, likte Gianbattista dem helst litt freidige, utadvendte og lattermilde. Nicola, derimot, ble tiltrukket av de beskjedne og hjemmekjære.

Da de omsider hadde glemt at de var tvillinger og lyktes i å få kvinnene i landsbyen til å la dem være i fred, ble de innkalt. Innkallingen kom til dem begge på samme dag, den 1. februar 1915, fra det samme postbudet. De ble sendt til den samme brakka, begge ble glattbarbert, og da de ble kledd i den samme uniformen, ble de igjen så like at det var umulig å se forskjell på dem.

De begynte sammen på rekruttskolen, hvor de ble henvist til å sove i samme køyeseng, den ene over den andre. Seks måneder senere reiste de sammen nordover, hvor de havnet i samme kompani, og de var også sammen da de mottok nyheten om at de skulle til fronten, og at de måtte være forberedt på å delta i kamp umiddelbart.

De hadde nå fylt nitten år og var igjen blitt like som to dråper vann, men det plaget dem ikke lenger, og de gjorde ikke noe for å unngå det. Tvert imot ble de uatskillelige: De sov tett sammen, lå side om side i den gjørmete grøfta, og sammen gikk de til angrep på de østerrikske stillingene. Ingen i kompaniet var i stand til å se forskjell på de to brødrene. Kaptein Di Luca ga dem ordrer som om de var én og samme mann.

«Palmisano! Kom deg opp bak den skogen og få lukket kjeften på den jævla maskinpistolen som gjør livet surt for oss!»

Gianbattista og Nicola spurte ikke hvem ordren var rettet mot. De kravlet begge to opp fra skyttergraven og dristet seg bort til noen steiner, tett sammen, som om de var én person. Deretter løp de mot granskogen, og da fiendens maskinpistol gjallet gjennom lufta en halvtime senere, ropte kameratene: «Heia Palmisano!», og tok det for gitt at de ville oppfatte at ovasjonen var til ære for dem begge.

I november bombet østerrikerne fronten der tvillingene gjorde en innsats en militær æresmedalje verdt, med klorgass. Da den morderiske tåken lettet, lå det en overveldende mengde lik igjen i skyttergravene på begge sider. Vinden hadde snudd midt i angrepet, og etter å ha slått ut italienerne, hadde den forårsaket ødeleggelser i rekkene til østerrikerne selv. De to styrkene måtte jobbe hardt for å få ut alle likene av ofrene for galskapen. Mennene til kaptein Di Luca fant de to tvillingene tett omslynget, den ene oppå den andre, med kroppene så innfiltret i hverandre at de ikke lyktes i å skille dem. Ansiktene deres var blålige som følge av giften, og munnene, som hadde stivnet i forskrekkede uttrykk, var fylt av et tykt skum. Uniformsjakkene deres stinket fremdeles gass.

Kapteinen handlet resolutt:

«Legg fra dere det dere holder på med, og begrav Palmisanos lik med det samme. Jeg orker ikke det grufulle synet et sekund til!»

Soldatene så urolige på hverandre og deretter spørrende på kapteinen. De visste ikke hvem av dem han mente.

«Hvilken Palmisano, kaptein? Vi får ikke skilt dem fra hverandre.»

«For Guds skyld, dere forstår vel at det ikke er nødvendig. Begrav dem her, akkurat slik vi fant dem. Som én og samme mann.»

Og dermed begravde de Gianbattista Di Martino Palmisano og Nicola Di Martino Palmisano, sammenflettet som de var, i en lysning i granskogen, sammen til evig tid.

Da det ble kjent at tvillingene hadde dødd mens de omfavnet hverandre, ble folket i landsbyen svært beveget og holdt en åpen gudstjeneste i Immacolata-kirken. Alle husket dem fra da de var små, da de fortsatt kledde seg likt, og var glad for at de to brødrene igjen hadde bestemt seg for å være tvillinger før de døde.

Etter denne tragedien sørget kvinnene i familien Palmisano gjennom hele resten av krigen. Ikke mange dagene senere, på julaften i 1915, kom nyheten om Giuseppe fu Vitos død fra Libya, en nærmest eksotisk skjebne, langt unna krigens ulike frontlinjer, på et sted som a priori ikke fremsto som spesielt farlig. Han hadde ikke vært rare guttungen da han var liten, og fikk alle tenkelige sykdommer. I Tripoli hadde en infeksjon fått feberen til å stige til førtito grader, og etter to uker med hallusinasjoner klarte han ikke lenger å gjøre motstand mot feberen og døde.

Skjebnen skulle imidlertid le av disse landsbyboerne som var så hardt rammet av krigen: Beskjeden om utgangen av Giuseppe fu Vitos dødelige febersykdom kom dem i hende akkurat da temperaturen i landsbyen sank til tre kuldegrader. Da Palmisano-kvinnene brøt julekveldsstillheten og gikk ut på gata for å gråte, ble de møtt av århundrets så langt laveste temperaturer.

Martino Palmisano (7) døde i mars måned av en kule i ryggmargen under det femte slaget om Isonzo, som alle i landsbyen på det tidspunktet av krigen nå kunne peke ut på kartet. I de flestes øyne var det en vakker, men liten elv i en avkrok som lå så langt unna Bellorotondo at de tvilte på om det i det hele tatt kunne regnes som en del av den italienske halvøya.

Høsten 1916, med svært få dagers mellomrom, falt Stefano (8), Giuseppe fu Piet (9) og Donato fu Vito (10). Den første ble sprengt i filler av en granateksplosjon; den andre av komplikasjoner som følge av koldbrann i et bein, og den tredje av et hjerteinfarkt midt i kampens hete. Alle tre hadde kjæreste, og alle tre planla å gifte seg så snart denne konflikten var over, en konflikt som var i ferd med å utvikle seg til rene galskapen, og en trussel mot halve Europas familier. Fra det øyeblikket de fikk nyheten om trippeltragedien, vandret de tre jentene rundt i gatene i Bellorotondo og gråt sin store nød som om de akkurat var blitt enker. Ingen visste nøyaktig om de tre fetternes dødsfall ved foten av Colline dell’Hermada, det siste hinderet før Trieste, hadde inntruffet i det sjuende, åttende eller niende slaget om Isonzo, for disse kampene skjedde i en så svimlende fart, og frontlinjen flyttet på seg hver uke. Men det at de tre dødsfallene skjedde i løpet av så få dager, bidro til at ulykken som rammet denne stakkars landsbyfamilien, ble hevet til legendestatus. Og fra og med dette øyeblikket var det nå ingen i landsbyen som tvilte på at familien Palmisano ble forfulgt av en forbannelse, en grusom maledizione. Og om det skulle mangle bevis, kom dette to måneder senere, på julaften i 1916. For andre år på rad banket tragedien på familiens dør nettopp på den mest symboltunge kvelden i året: På vei ut fra Hyrdemessen fikk landsbyfolket nyheten om Giuseppe Di Giovannis (11) død. I slutten av september hadde den eldste av Palmisano-guttene på mirakuløst vis kommet levende fra en eksplosjon i et underjordisk galleri som østerrikerne hadde gravd ut under de italienske stillingene på Cimone-fjellet, men tre måneder senere hadde han falt i en tumult i nærheten av Stelvio. Giuseppe var blitt sendt til Alpene, til fjellstyrken, fordi han var spesialist på å detonere miner, en uvurderlig ferdighet i den underlige krigen som var i ferd med å utfolde seg under jorda ved alpefronten; i stedet for å angripe under åpen himmel, på overflaten, hadde italienerne og østerrikerne gått i gang med å grave tunneler og plassere eksplosiver under fiendens stillinger. Under jorda, i fjellets innvoller, var Giuseppe den mest kompetente av dem alle, men han følte seg aldri vel med å måtte patruljere utenfor tunnelene, over snørike pass som strakte seg mer enn to tusen meter over havet.

Gjennom hele resten av vinteren og våren 1917 kom det ikke flere telegrammer, og mangelen på nyheter lot til å motbevise de dystre spådommene. Men i virkeligheten var pausen kun en konsekvens av den lave intensiteten i krigshandlingene på grunn av de ekstreme klimatiske forholdene over hele det europeiske kontinentet. Da været ble bedre, gjorde forbannelsen seg nok en gang gjeldende. Da påsken kom, fikk de nyheten om Cataldos (12) død i Albania, akkurat idet det var blitt italiensk protektorat og kampene offisielt var erklært avsluttet.

Og om høsten inntraff Caporetto-katastrofen: Fronten ved Isonzo kollapset, den italienske hæren trakk seg tilbake fra hele frontlinjen som strakte seg fra Adriaterhavet til Val Sugana, nær Trento, og østerrikerne forårsaket tap på over tre hundre tusen mann i form av døde, sårede og fanger. På én eneste dag, den 25. oktober 1917, og innenfor en radius på noen få kilometer falt Vito (13), Giulio (14) og Angelo Giorgio (15), alle tre truffet av geværild på kloss hold etter at de selv hadde sluppet opp for ammunisjon og offiserene deres hadde tatt beina på nakken og skygget banen uten engang å beordre tilbaketrekning først. Alle tre var nylig blitt innkalt, de hadde nemlig fylt atten våren før. Da nyheten om trippeltragedien kom, ble innbyggerne i Bellorotondo en gang for alle overbevist om at ikke en eneste av Palmisano-familiens menn ville overleve denne nådeløse krigen eller forbannelsen som lå over familien.

I hele sitt liv hadde Domenico (16) i landsbyen vært oppfattet som en som bare var god og snill, en litt stakkarslig gutt som trodde godt om alt og alle. De mest uforskammede behandlet ham som en tomsing og gjorde narr av ham, men han klaget ikke, for han så ingen onde hensikter i kommentarene han ble utsatt for. De som ikke kjente ham, ble overrasket over det uforstyrrelige smilet hans, som fikk ham til å se mindre intelligent ut, men som bare var et uttrykk for uskyldig glede. Da han var liten, fikk han mye juling hjemme fordi han ofte ble stående og stirre på folk og lett lot seg fascinere av ting. På grunn av dette medfødte konsentrasjonsproblemet ble han også ofte straffet på skolen av lærerne, helt til de begynte å anse ham som ubrukelig og ga opp å prøve å få ham på rett spor ved hjelp av spanskrøret.

Da han ble større, oppdaget de at han ikke var like enkel som han virket som, og at han var en utrettelig arbeidshest med stor kapasitet, spesielt når han arbeidet på jorda blant oliventrærne: Han var sterk som et eiketre, tok aldri pause, og jo mer han arbeidet, desto lykkeligere virket han. I krigen vant han også respekt. Han meldte seg frivillig til de farligste operasjonene, protesterte aldri når han fikk en ordre, og var heller ikke redd. Faktisk ofret han aldri døden en tanke: Intellektuelle fabuleringer fikk simpelthen aldri plass i hodet hans. Så når det var tid for å kjempe, ville alle ha ham i nærheten. Om nettene, i brakka, mintes han bestefaren sin, som hadde pleid å ta ham med til olivenlundene og behandlet ham som om han var den mest normale av alle. Og han savnet ham.

«Ser ut som det er duket for mer trøbbel!» utbrøt Cambrone, sengekameraten hans, til hilsen da han kom inn i hytta etter vaktskiftet. «Kapteinen er blitt kalt inn til vaktposten. Det sies at die Alpenjäger forbereder nok et angrepsforsøk før uværet setter inn», meddelte han idet han la seg til å sove.

Domenico hadde allerede mistet tellingen over hvor mange ganger de hadde vunnet og tapt disse forbannede altopiano-stillingene i Asiago, på veien til Vicenza a Trento. Da han så at Cambrone betraktet ham fra køya med et forskrekket uttrykk i ansiktet, kunne han ikke engang forestille seg det blodbadet de sto foran. Kameraten, derimot, hadde sett noen uvanlige bevegelser da han sto på vakt, og hadde allerede en fornemmelse av at angrepet fra alpebataljonene om morgenen den 4. desember 1917 ikke kom til å bli som de andre.

«La meg få se på kjæresten din litt», ba han med skjelvende stemme, i visshet om at slaget var nær forestående.

«Ikke slit henne ut, da», svarte Domenico med en nervøs latter.

Han hadde kjøpt dette postkortet med bilde av en naken kvinne i Bari, like før han steg på toget som skulle frakte ham til fronten. Etter to år med krig kjente han nå hver krik og krok av den kvinnen, som han delte med halve kompaniet. Jenta poserte i helfigur, kliss naken, med skinkene støttet mot en blomstermønstret taburett, ved siden av en innbydende seng med fløyelstepper. Hun hadde kropp som en engel og holdt den venstre armen utstrakt bak seg på forførende vis, for å presse frem brystene, som struttet elegant.

«Alltid en fryd for øyet!» sa guttene mens de studerte frontpartiet til jenta intenst.

Hun hadde bølger i det silkesvarte håret, som var akkurat langt nok til at det krøllet seg i nakken, og i tillegg hang en vilter hårlokk foran det ene øret. Ansiktet hennes støttet seg lett mot høyre hånd, som lå slapt over skulderen, og blikket hennes var mildt, rettet mot et punkt bortenfor kameralinsen. Ingen i kompaniet hadde noensinne sett en så vakker kvinne. Alle kalte henne bare kjæresten til Palmisano.

Da den store grå tidevannsbølgen av østerrikske alpekrigere kom, fulgte ordrene og kontraordrene i stadig raskere tempo, og ble mer og mer selvmotsigende. Snart ble det klart at forsøket på å forsvare stillingene kom til å ende i katastrofe, og italienerne flyktet hals over hode, noe som muliggjorde den overveldende seieren til angriperne og førte til ekstraordinære dødstall blant dem som prøvde å komme seg vekk. Sammen med Cambrone og Campana forsvarte Domenico stillingen. De tre brakkekameratene var blitt uatskillelige, og kjempet alltid i første rekke. Først da de innså at de var i ferd med å bli omringet, trakk de seg tilbake, bare for å oppdage, til sin store forbauselse, at det var lenge siden offiserene hadde forlatt kommandopostene sine.

I dalen lokaliserte de resten av bataljonen, som hadde lagt på flukt timer før. Campana og Cambrone slo seg sammen med det som var igjen av kompaniet, mens Domenico gikk rett forbi dem og fortsatte videre. Etter to år med voldsomme slag ved frontlinjen hadde han fått mer enn nok. Og bestemte seg for å vende nesen hjemover.

På veiene var det et sånt kaos at ingen brydde seg om å sjekke papirene hans. De spurte heller ikke etter billetter eller identifikasjonsbevis på noen av strekningene han tilbakela med tog. Men da han var fremme i Bellorotondo åtte dager senere, ventet militærpolitiet på ham og arresterte ham for faneflukt.

Neste morgen, da han ble fraktet til kasernen i Bari, så han bestefaren igjen for første gang, stående på den andre siden av gata.

«Nonno, nonno!» ropte han, og skjønte ikke hvorfor han ikke kom bort til ham, og hvorfor vaktene heller ikke lot ham gå bort til bestefaren. Gutten var helt ute av seg og skrek ustanselig. Den gamle Palmisano holdt det ikke ut og skyndte seg vekk derfra, fortvilt over ikke å kunne holde rundt gutten eller forklare ham hva som var i ferd med å skje. Da Domenico oppdaget at bestefaren hadde dratt, brast han ut i et skrik som skar gjennom den klare lufta denne iskalde vintermorgenen. «Nonno!»

Soldaten som hadde ansvaret for ham, slo ham i magen med geværkolben så han mistet bevisstheten. Det var den eneste måten å få ham til å tie på, slik at de fikk ham inn i bilen.

Neste dag så han nok en gang bestefaren, i salen i militærdomstolen i Bari, der han skulle få sin dom. Han skjønte ikke hvorfor han ikke snakket til ham, men antok at det at han var der, betydde at han fortsatt var glad i ham, og sendte ham et uforstyrrelig smil som ikke forsvant selv da militærdommeren ga ham dødsdommen.

«Ikke gråt, nonno. Krigen er snart over», ropte han da han ble dyttet inn på toget som skulle ta ham med nordover igjen, hvor han ville bli satt i kompaniledelsens varetekt. Bestefaren betraktet ham fra motsatt side av perrongen. Domenico syntes det så ut som om han hadde krympet.

Returen til altopiano gikk mye raskere enn reisen hans til Bellorotondo hadde gjort. To dager etter at han forlot Bari, ankom de Vicenza, og dagen etter fraktet de ham til Asiago, og derfra til Col de Rosse, hvor det som var igjen av kompaniene som ble utradert under katastrofen den 4. desember, holdt til. En nyinnsatt kaptein stilte umiddelbart opp eksekusjonspelotongen bestående av de få overlevende fra Domenicos kompani, blant dem Campana og Cambrone.

Da kapteinen ropte «fyr!», fikk medlemmene av eksekusjonspelotongen se det uskyldige smilet til Palmisano, som fortsatt ikke skjønte hva som var i ferd med å skje, og klarte ikke å avrette ham. De skjøt opp i lufta.

«Fyr av!» ropte kapteinen enda en gang, og var irritert.

Og igjen bommet de, med vilje.

Offiseren truet medlemmene av pelotongen med pistol, men soldatene konfronterte ham.

«For Guds skyld, kaptein …!» protesterte Campana. «Domenico har reddet livet vårt haugevis av ganger. For ikke mer enn en måned siden bar han egenhendig to mitraljøser som forsinket oss i å komme oss videre fra Valbella …»

«Skyt, for helvete! Skyt! Det er jeg som gir ordre her. Hvis dere ikke skyter med det samme, stiller jeg dere for krigsrett!»

De brast i gråt og begynte å skyte samtidig, og da Domenico sank sammen, kunne de fremdeles høre hans siste ord:

«Jeg er trett, nonno. Ta meg med hjem.»

Mens han lå og vred seg på bakken, ble han rammet av en voldsom krampetrekning som fikk hårene til å reise seg på dem som så på. Så rettet beina seg ut, og han sluttet å riste. Kameratene samlet seg rundt ham og bøyde hodet for å ta et siste, respektfullt farvel med ham. Cambrone var den første som brøt stillheten.

«Din jævel!» ropte han og satte blikket i kapteinen. Det hadde visst klikket for ham, for han begynte å skyte vilt mot den urørlige kroppen til Domenico. Og mens han skjøt, tenkte han på alle disse uverdige kommandantene som hadde ført dem over høylandet fra det ene nederlaget til det andre, og som nå tvang dem til å henrette den beste av kameratene deres, som ikke var ved sine fulle fem, og som hadde dødd uten å skjønne noe av det som skjedde.

Da omstendighetene rundt dødsfallet til den gode og snille Domenico Palmisano nådde landsbyen, gikk bestefaren hen og hengte seg fra et oliventre. Nyheten gikk dypt innpå folk i Bellorotondo, og det var nære på at det utløste folkeopprør.

Giuseppe fu Francesco Paolo (17) hadde overbevist seg selv om at nå kunne ingenting tilstøte ham, en teori han brukte natten til å forklare for vaktkompanjongen i ørnereiret de bevoktet fjellpasset fra. Januarfullmånen lyste opp den klare natten, og snøen som hadde falt de siste ukene, skinte over alle toppene. Han hadde kunnet gå med på at denne utsikten var enestående, hadde det ikke vært for at han var lammet av den fryktelige kulden som nordavinden forsterket et uendelig antall ganger. Han hadde aldri forestilt seg at kulde kunne være så smertefullt.

«Hvis det finnes en rettferdig Gud, kan det ikke lenger skje meg noe vondt», begynte han med å si, hellig overbevist. «I starten av krigen var vi tjueen gutter fra Palmisano-familien, og nå er vi bare ni igjen! Vi er beskyttet av tragedien til de andre tolv.»

Henrettelsen av Domenico var blitt holdt skjult for Giuseppe fu Francesco Paolo, og han var heller ikke blitt fortalt om de tre andre fetterne som hadde falt i Caporetto, så han visste ennå ikke at det nå bare var fem overlevende igjen; for ham var det Cataldo som var den siste i familien som hadde falt. Vaktkompanjongen svarte ham ikke. Allerede på vei opp til vaktposten hadde Giuseppe fu Francesco Paolo lagt merke til at han var så stille, så han hadde latt samtalen gli over i en monolog som fortsatte hele natten igjennom. Han kunne ikke tenke seg en bedre måte å takle kulden og trettheten på.

Da det begynte å gry av dag, sa han:

«Vi kan bare ta det med ro. De kommer ikke tilbake i dag.»

Han gikk bort til vaktkompanjongen, som ikke svarte. Da han la hånden på skulderen hans og ristet til for å vekke ham, gled kroppen ned mellom hendene hans og falt sammen i bunnen av skyttergraven; og det var da han la merke til det inntørkede såret etter en kule som hadde gått rett gjennom halsen på ham. Det kunne bare skrive seg fra angrepet de hadde slått tilbake ettermiddagen før: Han hadde nettopp oppdaget at han hadde stått en hel natt og snakket til en død mann.

Han visste ikke engang hva han het. Han lukket øynene på ham, korset seg og ble stående og betrakte ham tankefullt, slik offiserene pleide å stå under begravelsesseremonier. Deretter tok han med seg geværet, hengte sekken på ryggen og begynte å vandre nedover fjellsiden, for på denne tiden ville de uansett bli avløst. Da han ankom leiren, var det ingen der. Hans egne hadde flyktet i hui og hast, og de hadde ikke engang sagt fra. Han fortsatte å gå i ensomhet, og lette etter landemerker blant fjelltopper som var fullstendig ukjente for ham. I Bellorotondo hadde hver eneste åsside, hvert dalsøkk og hvert jordstykke et navn han kjente, men her følte han seg fortapt. Helt siden han var blitt sendt til alpefronten, hadde han ikke gjort annet enn å løpe fra det ene fjellet til det andre, men han hadde aldri klart å lære navnene på dem. Plutselig hørte han noen rope:

«Halt!»

Han var akkurat blitt arrestert av en østerriksk patrulje.

Etter en uke kom Giuseppe fu Francesco Paolo til en fangeleir øst for den lille østerrikske landsbyen Mauthausen, og der fikk han til sin store skrekk se tusenvis av italienske fanger som måtte gjennomgå enorme lidelser. Vaktene rasjonerte maten, og fangene fikk bare noe å spise de gangene det ble sendt mat fra hjemlandet via Røde kors. Den italienske militærledelsen så på dem som hadde latt seg ta til fange, som feiginger eller forrædere, og hadde nedlagt forbud mot å sende dem mat.

I leiren møtte han fetteren Michele (18), som var hardt rammet av spanskesyken. Han var en av de over hundre tusen italienerne som var blitt tatt til fange under Caporetto-katastrofen. Giuseppe fu Francesco Paolo rakk ikke annet enn å gi ham en klem og lukke øynene på ham. Åtte dager senere døde han selv av sult, uten å skjønne hvorfor hans egne hadde forlatt ham.

Angelantonio (19), som bare hadde søstre, var den mest melankolske av dem alle. Og han var også den som hadde havnet lengst hjemmefra, i Champagne i Frankrike. Ved Marne-fronten ble han angrepet av så kraftig hjemlengsel at han begynte å gå fra forstanden. De italienske soldatene i general Albriccis andre regiment syntes det var vanskelig å skjønne hva i huleste de hadde ved denne franske fronten å gjøre. Ingen hadde forklart dem at etter Caporetto-katastrofen hadde il Mando Supremo italiano tapt støtte hos de allierte: Fem franske og engelske divisjoner hadde kommet for å redde Italias skinn, og til gjengjeld, og som et symbol på alliansens pakt om gjensidig støtte, ble nær førti tusen italienere sendt til Champagne og Chemin des Dames.

Og slik hadde det seg at Angelantonio befant seg midt i en infernalsk skyttergrav i Vrigny-skogen, i nærheten av Reims, omgitt av praktfulle vinmarker, med oppdrag om å forsvare punkt 240 med livet som innsats, under konstant bombardement fra haubitsene i det tyske artilleriet. Fra den gjørmefylte skyttergraven – et resultat av det forferdelige klimaet – så Angelantonio køene av sivile som evakuerte regionhovedstaden i Champagne, og som flyktet fra de sammenraste grottene hvor de hadde søkt tilflukt for tyskernes bombinger siden starten av krigen. Han så også skyttergravkompanjongene sine falle én etter én, smadret av bomber og forgiftet av gassene som maskene den italienske hæren hadde utstyrt dem med – en tynn film som var fuktet med en natriumkarbonatløsning – ikke maktet å stenge ute.

Ganske snart begynte han å oppføre seg merkelig, og rundt Kristi himmelfartsdag 1918 gikk han for alvor fra vettet. En kveld han sto vakt, og mens de andre benyttet sjansen til å få seg en blund i og med våpenhvilen som hadde trådt i kraft mellom de to hærene, forvekslet han rottene som pilte gjennom piggtrådgjerdet, med et fiendtlig angrep, og tok til å vekke de andre med skrik og skrål. Både italienerne og franskmennene, som delte skyttergrav, begynte forfjamset å skyte mot fiendens linjer, som etter en liten stund gikk til motangrep uten å skjønne hva det var som foregikk. Etter en times skuddveksling som var mer panisk enn den var effektiv, beordret kapteinen at skytingen måtte opphøre.

«Gå og legg dere igjen. Jeg ser ingen bevegelse, det ser ikke ut til at de forbereder noe angrep.»

Neste dag forvekslet Angelantonio en ugle med de hemmelige signalene om bakholdsangrep, og nok en gang vekket han hele kompaniet. En halvtime ut i en voldsom skuddveksling, som ikke medførte noen ofre, men som rystet nervene til soldatene i begge leire, tok den italienske kapteinen initiativet og beordret igjen at skytingen skulle stanse. Roen senket seg over Vrigny-skogen, men den natten var det få som fikk blund på øyet.

Den tredje natten, etter at han hadde krøpet inn under teppet, ba kaptein Monfalcone, en filosofistudent fra Lucca som heller ikke hadde den ringeste anelse om hvordan han hadde endt opp i Champagne, om å få snakke med Angelantonio.

«Hør her, Palmisano, hvis du får inntrykk av at de angriper oss, varsler du meg. Men om du ikke ønsker at jeg skal plaffe deg ned med det samme, lar du være å vekke hele kompaniet.»

Kapteinen hadde knapt rukket å lukke øynene før han hørte et rop:

«Per l’Italia!»

Han reiste seg brått og så Angelantonio løpe alene mot fiendens linjer. Nå som han ikke kunne vekke de andre, hadde han, da han trodde de var under angrep, bestemt seg for å starte et motangrep for egen regning. De tyske vaktene slo alarm, og da soldatene så en enslig mann som kom skytende mot dem, pekte de våpnene sine mot ham og konsentrerte alt sitt raseri mot denne tullingen som ikke lot dem sove i fred, og skjøt ham i fillebiter. Angelantonio ristet som om han var midt i en makaber dans, og da tyskerne holdt opp å skyte, falt han i bakken. Like etter oppsto en spent stillhet i begge skyttergraver. Enkelte spurte hverandre hvilke følger denne så bisarre hendelsen ville få.

«Takk!» ropte kaptein Monfalcone i et anfall av oppriktighet, i retning den tyske skyttergraven.

I samme øyeblikk innså han at han ikke burde ha sagt noe, men det var for sent å angre, og han beordret mennene sine til å vende tilbake til køyene.

«Vi henter liket til stakkaren i morgen. La oss prøve å få oss litt søvn.»

Natten til den 29. juni 1918 sov kompaniet til Ignazio (20) – som var den yngste av Palmisano-guttene og ikke engang hadde fylt atten – i en lysning i skogen ved foten av Col del Rosso, på den samme jordflekken som den ulykksalige Domenico seks måneder tidligere var blitt henrettet på. I morgenlysningen bidro Ignazio, som var uvitende om at han befant seg i umiddelbar nærhet til levningene etter fetteren, på avgjørende vis til å gjenerobre den mest symboltunge av I Tre Monti. Ignazio døde som en helt, fanget i kryssild, akkurat idet han nådde toppen og østerrikerne gjorde seg klare til å overgi stillingen sin.