Melanie Jacobson, Julie Wright, Rachael Anderson, Annette Lyon, Heather B. Moore, Sarah M. Eden

Sommerbryllup

Oversatt av Kari Gjæver Pedersen

Nettflørt

Melanie Jacobson

EN

Til: bree.riley@email.com

Fra: dal.warner@email.com

RE: Bryllupsdrama

Kan du få styr på venninnen din?

– Dallen

Til: dal.warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Bryllupsdrama

Kan man få styr på naturkreftene? Er det en greie? Hvis det er, fortell meg hvordan, og anse det som gjort, ferdig – akkurat som jeg nesten er. (Hun gjør meg gal. Pudderrosa blomster? Pudderrosa?! Jeg har vært en god bestevenn. Hva har jeg gjort for å fortjene dette?)

– Bree

Til: bree.riley@email.com

Fra: dal.warner@email.com

RE: Bryllupsdrama

Ingenting er ferdig. Man får ikke anledning til å bli ferdig. IKKE LA MEG VÆRE IGJEN ALENE MED DISSE GALE MENNESKENE. Jeg stoler på at du kan hjelpe meg med å snakke dem tilbake til fornuft. Jeg spiste middag med henne og Slade i går kveld. Alt hun snakket om var å skifte blomster. Fordi de ikke bare er blomster … (Vil du fortsette setningen her?)

– Dallen

Til: dal.warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Bryllupsdrama

…. de er symboler. Alt er symboler.

Tenk tilbake på den Addison du kjente før de bestemte seg for å gifte seg. Hun er fortsatt inni der et sted. Det er derfor jeg ikke myrder henne. I tillegg hjelper det at jeg ikke bor i Chicago med dere.

–Bree

Til: bree.riley@email.com

Fra: dal.warner@email.com

RE: Bryllupsdrama

Slutt å gjøre meg sjalu for at jeg ikke bor i Los Angeles.

Skjønner ikke hvordan du overlever forlovervenninnegreia. Jeg er bare forlover og likevel føler jeg meg i skuddlinjen. Jeg klappet nesten til Slade fire ganger denne uken. Det var bare fordi jeg visste at Addison ville drepe meg om jeg brakk nesen hans, at jeg ikke gjorde det.

Husker du forrige uke da det største problemet vi hadde var å finne en plan for å holde Slades fulle onkel borte fra alle de single damene? HA! Nå har vi en pudderrosa apokalypse over oss, klåfingrete bryllupsgjester er bare peanøtter i forhold.

– Dallen

P.S. Ikke nevn peanøtter til Addison. Det kommer til å bli en sak.

Dallen trykket send og smilte. Det var sant: Han stolte på at Bree, en nesten helt fremmed, skulle hjelpe ham å håndtere det mest stressende ikke-jobb-prosjektet noensinne. Og det kjentes godt. Vitsene og roen hennes hadde gjort alt mer håndterlig helt fra det øyeblikket de hadde sendt de første e-postene til hverandre for en uke siden.

Da Slade spurte Dallen om han ville være forloveren hans, hadde han blitt smigret. Nå lurte han på om han hadde blitt sittende igjen med svarteper, fordi de andre vennene hadde vært for lure til å si ja. Hvis Dallen hadde visst akkurat hvor forhekset Slade var i lille, fortryllende Addison, hadde han kanskje funnet noe annet – hva som helst – som var viktigere å gjøre den helgen. De hadde virket så normale i det året de hadde vært sammen, men forholdet hadde gjort Addison helt sprø, og Slade ville ikke nekte henne noe.

Dallen sukket. De var utmattende, men sannheten var at det ikke fantes noe annet sted han heller ville være enn ved siden av bestevennen sin idet han sa ja til kvinnen i sitt liv. Det hjalp at det å stå der også innebar å grave tærne sine ned i de hvite sandstrendene på Maui.

Han skulte på regnet som sildret nedover kontorvinduene. Utsikten over Michigansjøen var meningsløs halve året. Det seine vårregnet i Chicago var noe dritt, rett og slett.

Han gryntet og bøyde seg over arkitekttegningene. Han plukket opp blyanten og visket ut en gesims mens den krevende hvite bruden og brudgommen ble til hvit lyd mens han perfeksjonerte eksteriøret på nok en høyreist bygning. Å endre Chicagos silhuett var definitivt mindre stressende enn å være forlover.

TO

Stakkars Dallen. Bree måtte smile av frustrasjonen hans. Addison var vanligvis den mest avbalanserte jenta du kunne tenke deg, men hun var en krevende brud. Det var vanskelig nok for Bree som satt på kontoret i Los Angeles, 1200 kilometer unna. Dallen måtte høre på Addisons besettelse over alt som gjaldt bryllupet fjes til fjes. Hun hadde alltid elsket symbolikken rundt det å gifte seg, og så forelsket som hun var i Slade, ville hun at hver eneste lille detalj skulle reflektere følelsene deres.

De hadde diskutert levende dyr, eksotiske blomster, baldakiner og hestevogner. Da de endelig bestemte seg for et Hawaii-bryllup, sukket Bree av lettelse. Stedet ville begrense Addisons mest sinnssyke planer; hestevogner funket ikke i sand. Det hadde krevd litt innsats å få henne til å slå fra seg tanken på å ankomme bryllupet på en hvit hingst. Bree hadde prøvd alle argumentene hun kunne forestille seg, og til slutt vant hun med gjødselsaspektet.

«Tenk om hesten bæsjer? Er det symbolikken du er ute etter?»

Etter hun hadde sendt Dallen en e-post om seieren, sendte han henne et bilde av en gammel gubbe som lo så han gråt.

Hvis det ikke hadde vært for e-postene hans, som fikk henne til å le flere ganger i uken, ville hun revet seg i håret over Addisons stadig skiftende planer. Dallen, som understreket hvor sprøtt det hele var, gjorde verden litt enklere å håndtere.

Telefonen summet med en innkommende melding.

Dallen: Vent. Jeg vet ikke engang hva pudderrosa er. Hjelp meg.

Bree: Har Google sviktet?

Dallen: Jeg kan jo spørre, men de har ikke din sans for humor.

Bree: Når du sier jeg er morsom, så slutter det å fungere. Slutt. Du ødelegger stilen min.

Dallen: Antydet jeg at du er morsom? Stor trykkfeil. Vil ikke såre deg, men du trenger hjelp. Se på dette.

Han la ved en link. Hun klikket og smilte. Det var Dagens Vits-siden.

Bree: Fin.

Dallen: Ja, jeg er det.

Hun gryntet.

Bree: Uff da. Jeg prøvde akkurat å lage et smilefjes som rullet med øynene, men det endte opp med å se ut som … pupper. *Rødmer.*

Han returnerte gammel mann-bildet. Hun kvalte en latter.

Bree: Greit. Tenk spy, som i se for deg noen spise en aubergine dynket i krem og kaster den opp igjen. Det er fargen vi snakker om.

En lang pause.

Dallen: Dessverre ser jeg det tydelig for meg. Så … takk?

Hun lo, og Sarah løftet hodet over skilleveggen mellom dem. «Det må bli slutt på den latteren. Interiørdesign er alvorlige saker. Du kan ikke behandle det som en spøk.»

Bree hevet øyebrynet. «Og det kommer fra jenta som laget et helt barnerom rundt temaet lilleputts lekehus.»

Sarah sukket lykkelig. «Jeg elsker kjendiser, pengene deres og aksepten for å gjøre sinnssyke ting med dem.» Sist høst hadde arbeidet hennes tiltrukket seg oppmerksomheten til et toneangivende Los Angeles-basert magasin, takket være et fantasifullt design laget for barna til en TV-stjerne som hadde ønsket seg noe annet enn et typisk tema fra sport eller romfart. «Hvordan går prosjektet ditt?»

Bree så på modellen av Melrose, klesforretningen hun var ansvarlig for oppussingen av. «Fint. Kan ikke finne riktige stoler til sofaområdet ved siden av prøverommene, men jeg skal finne ut av det.»

«Ikke det prosjektet. Hvordan går det med bryllupet? Og med bryllup mener jeg den e-post-affæren med din nye, store kjærlighet.»

«Slutt,» sa Bree uten overbevisning. Hun hadde protestert på Sarahs tolkninger for mange ganger til å tro hun kunne få henne til å holde munn, langt mindre at hun kunne vinne.

Sarah pekte på Brees grønne smoothie. «Slanker deg for noen andre?»

«Forloverkjolen».

«Og den kjekke karen som får deg til å le ti ganger om dagen.»

«Jeg skulle aldri vist deg bildet av ham,» gryntet Bree. «Jeg vedder på at du ikke ville trodd jeg slanket meg på grunn av ham hvis han var liten og tykk.»

«Kan diskuteres. Han er så-pen-at-man-spyr-typen.»

«Æsj. Fæl måte å si det på. Kors på halsen, det handler om kjolen.» Det handlet definitivt ikke om kjolen. Eksens ansikt flimret forbi i hukommelsen, før hun skjøv det vekk og beordret magen til å stanse den automatiske murringen som kom hver gang hun tenkte på ham. Dette handlet om forløsning.

«Venninnen din var grei nok til å velge silke. Snittet er flytende, så du trenger ikke bekymre deg. Hvis det hadde vært sateng, kunne ikke engang beinranglene klart seg uten hold-inn-undertøy og fotoredigering.»

Beinranglene var det Sarah kalte de treningsfikserte trofékonene som ofte var oppdragsgiverne deres. «Hvis du har en aldri så liten skavank, er sateng verst. Silke er enkelt.»

«15 kilo er ikke en liten skavank. Det er et tredjedels beinrangel.»

Sarah ristet på hodet. «Du ser så bra ut. Jeg skjønner ikke hvorfor du sulter deg selv. Du har tatt av, hvor mye, 7 kilo. Stopp. Du trenger ikke å gå ned mer.»

«Jeg sulter meg ikke.» Det var sant. Hun hadde startet en kriseslanking dagen etter at Addison ringte og bønnfalt henne om å være forlover, men den varte bare en uke, og matmangelen gjorde henne så gretten at hun kastet en pute på Julian Michaels treningsprogram på TV. Hun hadde skiftet fra kålkuren til alminnelig, fornuftig mat og hadde begynt å tenke på daglig trening som en behandling, ikke en plikt. Nå var kombinasjonen bare blitt en god vane.

Hun ville ikke innrømme at når hun hørte den forførende stemmen fra en sjokolade, fikk bildet av Dallen, som hun hadde funnet på Slades Facebook-side, henne ut av krisen. Slade hadde tullet med Dallen og laget et album han kalte «Dallen modellmannen,» fylt med bilder av vennen sammen med et dusin forskjellige, tynne og veldig vakre kvinner. Dallen hadde truet med juling i kommentarfeltet, men Slade hadde slått tilbake med, «Du gjorde det, du fortjener det.»

Bree likte å se på Dallen – det mørke håret med antydning til fall, den sexy munnen som formet seg i et halvsmil, de kraftige kjevene og de brede skuldrene. Det var som å studere øyeblikksbilder av en undertøysmodell. Hun likte ikke å se på alle modellene han var sammen med, selv om Addison forsikret at ingen av dem var nåværende modeller, og at alle hadde jobber som krevde hjernekraft.

Hjerne og skjønnhet. Det hadde ikke fått Bree til å føle seg noe bedre når det gjaldt interessen hun næret for sin forloverpartner. Hun tilhørte «ganske smart og forholdsvis pen»-kategorien. Hun hadde pleid å være fornøyd med det helt til Grayson pulveriserte selvtilliten hennes med en nådeløs kampanje for å få henne til å gå ned i vekt. Hun hadde vært tynn da de møttes, men stresset med den nye jobben for tre år siden, sammen med foreldrenes overraskende skilsmisse, førte til trøstespising og til at klærne plutselig ble veldig ukomfortable. I begynnelsen hintet Grayson om at de burde dra ut og sykle eller gå på rulleskøyter, men så gikk han over til å rynke på nesen over maten hun spiste. Deretter ble det verre.

Hun følte misnøyen hans, men det gjorde henne bare enda mer nervøs, som igjen førte til enda mer dårlig spising. Det eneste som var igjen av forholdet nå, var de giftige avskjedsordene hans.

Du kan ikke forvente at jeg skal være tiltrukket av deg, når du ser sånn ut. Når jeg klemmer deg kommer jeg ikke rundt fettet. Dette er LA. Du kan ikke gå et eneste kvartal uten å snuble over et treningssenter eller en helsebar. Ta deg sammen. Det er ingen unnskyldning for ikke å se bra ut.

Sarah forstyrret tankene hennes. «Fint. Du sulter ikke deg selv. Men alvorlig talt, du ser fantastisk ut. Hvis du kvitter deg med de siste fem kiloene du tror du må ta av, kommer du til å bli et beinrangel. Uten den rike mannen, det store huset og den lille hunden i en overpriset håndveske.»

«La meg være i fred med smoothien og min nyeste bryllupskrise.»

«Enda en?»

«Det har gått tjuefire timer, har det ikke? Noen ide om hvor man kan finne pudderrosa blomster på Hawaii?»

Sarah sperret opp øynene. «Skiftet hun dem igjen? Til pudderrosa? Hun kødder med deg.»

Bree ristet på hodet. «Hun brukte en pudderfarget kjole den kvelden de møttes, så hun vil at fargen skal gå igjen i pynten. Det er symbolsk.»

«Hvis fyren ba henne ut på en date nummer to etter at hun hadde på seg en pudderfarget kjole, er han til å stole på. Men hør hva jeg sier, få henne til å skaffe seg en bryllupsplanlegger.»

Bree snudde seg mot PC-en igjen, klar til å starte et Google-søk etter blomster. «Hun stoler ikke på bryllupsplanleggere. Jeg er den eneste som kan fikse det.»

«Nei, det er du ikke.»

«Nei,» sa Bree. «Men så lenge det er det Addison tror, blir jeg nødt til å gjøre det.» Hun smilte til Sarah. «Jeg vet det virker sprøtt–»

«Det er sprøtt.»

«Tro meg, hvis rollene var omvendt, ville Addison støttet meg uansett hvor sprøtt jeg oppførte meg. Det har hun gjort siden vi var små. Dette er den aller første gangen jeg har sett henne så nervøs, men hun er fortapt i forelskelse og lykke.»

Sarah smilte. «Du er en god venn.»

«Det kommer an på om jeg finner pudderfargede blomster.» Og dermed begynte hun et nytt nettsøk.

TRE

En liten skvett parfyme, sjekk. Hårgele, sjekk. Gode jeans fra tørketrommelen, sjekk. Alt var klart, unntatt motivasjonen. Dallen gryntet og dro fingrene gjennom det nystelte håret, slik at en lokk ble stående rett opp. Den lo av ham i speilet, men han brydde seg ikke. Om mindre enn en time var det meningen han skulle plukke opp daten sin, men han hadde ikke lyst. Han hadde vært ute med Amanda to ganger allerede, og hun var hyggelig. Kanskje mer enn hyggelig – fantastisk, kulturell, så bra ut. De hadde aldri havnet i langvarig, pinlig taushet, men likevel kjentes samtalene med henne flate.

I stedet for å ta på den skjorten han hadde funnet frem, gikk han til PC-en for å se hva Bree hadde sendt. Han sjekket e-posten pinlig ofte. Sist fredag hadde han gått ut med Amanda for å spise hummer og delta på åpningen av et galleri. Det hadde vært fint. Men lørdag hadde han blitt hjemme og utvekslet e-poster med Bree om fottøyprotokollen for et bryllup i sand.

SAND-aler, hadde hun meldt tilbake, og så hadde hun sagt hun måtte gå fordi det var en maratonsending av Homeland. Han hadde sendt henne tullemeldinger hele natten og ledd mye mer av svarene hennes, enn han hadde gjort på begge datene med Amanda til sammen.

Ingen e-post fra Bree. Patetisk hvor mye det skuffet ham. Han trakk skjorten av hengeren og tok den på. Han skulle gjennomføre middagen med Amanda, for det ville være uhøflig å avlyse i siste øyeblikk. Men det så ut som dette ville bli over og ut. Synd. Vanligvis tok det nærmere en måned å miste interessen, eller oppdage at han, nok en gang, hadde funnet en som fortjente et større engasjement enn han var i stand til å gi.

Greit. Enn han hadde lyst til å gi.

Om han bare kunne møte kvinner som fikk ham til å le slik Bree gjorde. Det var rart, men hun var den første kvinnen på mange år som hadde blitt værende i livet hans over en lengre periode. Etter to måneder i bryllupsplanleggingens skyttergrav, så han frem til hver eneste nye krise, fordi han visste at Bree ville få det til å bli morsomt. Det var det nest beste etter solskinn i dystre Chicago.

Han grep nøklene fra disken. Han skulle møte Amanda og gjøre det beste ut av det, men han ble nødt til å kjempe en hard kamp for ikke å sjekke telefonen for e-post. Han hadde ikke lyst til å være den typen. Men det ville ikke bli enkelt.

FIRE

RING MEG.

Bree kastet et blikk på meldingen fra Addison og sukket. Heldigvis hadde hun noen endorfiner igjen etter trening som kunne få henne gjennom denne nye krisen, uansett hva det var. Det kom definitivt til å være en krise. Hun håpet det ikke var noen endringer i planene for utdrikningslaget. Hun hadde vært nødt til å bestille tre forskjellige opplegg så langt. Å skyve depositumet fra det ene stedet til det andre, var i ferd med å bli et mareritt.

Da Bree ringte, sa Addison «Hva skjer med deg og Dallen?» i stedet for hallo.

Bree måtte fordøye ordene, og når betydningen sank inn, sank magen også.

«Ingenting. Hvordan det?» Hadde han sagt noe til Addison? Det virket som Dallen syntes samtalene deres var like morsomme som hun gjorde, men tenk om det neste Addison nå sa var en forsiktig advarsel om at Bree ikke måtte bli for involvert? Da kom hun til å trenge alle sjokoladeremediene.

«Han spurte etter deg i lunsjen.»

Det frie fallet i magen stoppet. Å spørre etter henne kunne være i orden. «Spurte etter meg?»

«Han prøvde å si det helt avslappet, men det gikk ikke. Fortalte han hadde vært på en kjedelig date med en jente som ikke hadde noen sans for humor, i motsetning til deg. Han hadde lyst til å bli bedre kjent med deg, slik at han er bedre forberedt til å jobbe med deg på Hawaii neste måned, men han fisket etter detaljer langt ut over bryllupsplanlegging.»

«Hva fortalte du ham?»

Addison ville selvsagt bare ha fortalt ham fine ting om Bree, men Facebook-bildene av ham sammen med en parade av vakre kvinner flimret gjennom hodet hennes. Hun stirret på den skitne treningsjakken. Den passet bedre enn den hadde gjort for noen måneder siden, men slik hun så ut nå, var hun ingen storgevinst.

«Jeg fortalte sannheten. At du er den morsomste, søteste, beste vennen som finnes.»

«Å, takk,» sa Bree, og angret på alle de utålmodige tankene hun hadde hatt da Addison tekstet og ba henne ringe.

«Så prøvde han å være skikkelig lur, og spurte hvordan du så ut.»

Brees mage falt igjen, men Addison snakket videre. «Han sa, ‘Jeg liker best å se på filmer som er tatt opp steder jeg har vært.’ Og så sa han noe om at det var rart å ha snakket så mye med deg uten å vite hvordan du så ut. Han prøvde å være helt avslappet, ‘Bare spør siden vi likevel snakker sammen’. Innlysende fisking.»

«Hva sa du?» Bree prøvde å høres avslappet, men da Addison til slutt sa noe, skar stemmen hennes ut. «Addison?»

Addison renset stemmen. «Jeg kan ha vist ham et bilde.»

Bree gryntet, og visste hvilket. «Du er så kjip.»

«Ikke vær tåpelig,» sa Addison, stemmen var mild. «Jeg elsker det bildet.»

Bree så det for seg. Bildet Addison hadde tatt da hun var på besøk sist sommer. «Jeg savner California,» hadde hun sagt. «Du er plakatpiken for strandliv.» Hun hadde tatt et bilde av Bree som smilte mot horisonten med en palme og klar himmel bak seg.

Bree hatet det – og hvert eneste bilde som var blitt tatt av henne siden hun hadde gått opp i vekt. Addison hadde lovet å ikke legge det ut noe sted, men hun nektet å slette det. «Jeg kan ikke,» hadde hun sagt. «Jeg skal ta det frem hver gang det blir snøvær i vinter. I tillegg har du jo det superlykkelige smilet ditt på det bildet, og det ser jeg jo aldri lenger.»

«Lov å ikke bli sint,» sa Addison, og avbrøt Brees minner. «Slade fortalte ham hvor søt du er.»

«Søt,» svarte Bree. Som en bollebaby. Og sant nok, Slade hadde truffet henne én gang da han og Addison fløy til LA for å fortelle foreldrene hennes at de var forlovet. Bree tygget på hettebåndet på treningsjakken. Ikke så rund lenger. Og kanskje enda mindre innen hun kom til stranden på Maui om en måned.

Hun kunne ikke forklare tvillingflammene av håp og frykt som oppstod i magen hennes ved tanken på at hun skulle møte Dallen. Og jo mer hun håpet, jo sterkere brant frykten. Addisons måte å være støttende på mens hun gikk ned i vekt, hadde vært å fortelle henne at hun var sprø som trodde hun behøvde det, men Bree visste bedre. Anstrengelsene hennes hadde kommet til å handle om så mye mer enn å miste noen kilo. Det var noe dypt tilfredsstillende ved å stå opp og gjøre bra ting for seg selv hele dagen gjennom, spise sunt og trene. Bestemoren hennes hadde dødd av et hjerteattakk da hun var seksti. Å gjøre en innsats for å bedre formen, kjentes som en bra måte å ære henne på – ved å ikke ta den samme veien.

Overgangen fra klær som var for trange, til å passe akkurat, til å bli romslige – det var også bra. Supert, faktisk. Men hun var ikke Addison, en klassisk Californiablondine som guttene hadde bilde av på innsiden av garderobeskapet. Bree var ikke det minste sjalu; Addison var også snill og smart og lojal. Men Bree visste også av erfaring at guttene forventet at Addison hadde like kule venner. Og Bree var ikke noens garderobefantasi.

Men ikke alle karer var som Grayson. Hun hadde trodd det i to år, og hadde ikke vært på en eneste date, ikke fordi hun var for tykk, men på grunn av hodet.

Hun trakk pusten dypt og vasset ut på dypt vann. «Jeg har bestemt meg for å slutte å være dum når det gjelder vekten min; den er som den er. Jeg er mer opptatt av å være sunn nå.» Og hvis det var sant, måtte hun gi slipp på noen andre mindre sunne vaner – som kroppsskam. «Vis det til hvem du vil. Lim det ut over hele Facebook om du ønsker.»

«Ja vel,» sa Addison. «Jeg skal tro på at du er fornøyd med deg selv når du klistrer det utover hele Facebook.»

«Alle er mye mer interessert i bilder av niesene mine og solnedgangen i LA, enn av meg.»

«Ja vel,» gjentok Addison. «Jeg vet du tror du er tykk –»

«Jeg gjør ikke det,» avbrøt Bree. «Kors på halsen.» Det var sant. Eller begynte å bli.

«Bra. For du er så pen. Og jeg tror Dallen ser frem til å møte deg.»

«Takk.»

Da de la på, hentet Bree forloverkjolen i skapet og tok den på. Hun sto foran speilet og rynket på nesen, men bare et kort øyeblikk. Den var fin på henne. Hun så fin ut, bedre enn hun hadde gjort siden studietiden. Mens hun tenkte på bildet av Dallen på Addisons Facebook-side, som hun hadde vært inne på altfor ofte, blomstret et smil i ansiktet hennes. Hun likte ham. Hun likte vitsene hans, hun likte hvor rask han var i tankegangen, og hun likte tålmodigheten han hadde med Addison.

Hun likte så mange ting ved ham, som for eksempel hvor dedikert han var til arkitektkarrieren hans. Flere netter hadde de endt opp med å sende e-poster til hverandre mens de jobbet, tegnet opp planer for ulike bygninger, han tegnet utsiden og hun innsiden. Så lenge det ikke var en metafor for hvordan de vurderte mennesker, kunne kanskje Hawaii bli noe mer enn en øvelse i å holde orden på Addisons galskap. Kanskje det var plass til en romanse på egen hånd.

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Enden er nær

T minus 10 dager og teller ned.

Hva betyr T?

Og hvordan legger vi til dager? Eller kanskje jeg vil trekke dem fra alle sammen og allerede være på Hawaii i det øyeblikket seremonien er over og SAMME HVA, så er det ingenting Slade kan få meg til å gjøre, for alt er gjort.

Jeg elsker Addison, men Slade dro meg med for å se henne i retten her om dagen, i stedet for å spise lunsj som vi hadde avtalt, og nå skjønner jeg rekkevidden av fokuset hun har på bryllupsplanleggingen. Hun er sjukt energisk. Jeg vedder på at hun er statsadvokat i Chicago i løpet av fem år.

Å se henne i dag overbeviste meg om at jeg aldri, aldri har lyst til å være på feil side i forhold til henne. Så hva gjenstår for å forsikre at alt vil gå knirkefritt? For jeg er vettskremt.

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Enden er nær

Der lurte du meg nesten. Jeg skulle til å si at vi hadde alt under kontroll, helt til det gikk opp for meg at det ville være en invitasjon til universet om å stikke kjepper i hjulene for Addisons bryllupsplaner. Det skal mer til for å lure meg. Sist jeg sa alt var i orden, måtte ukulelespilleren gjennomgå åpen hjertekirurgi. Jeg nekter å friste skjebnen ved å si det igjen.

Så det gjør jeg ikke.

Jeg kunne ikke ha gjort det selv om jeg hadde villet det. Addison har bestemt seg for at hun er uenig i det fundamentale budskapet som utdrikningslagene sender. Tanken på at de skal feire hver for seg, er utenkelig for henne. Dårlig symbolikk, tror jeg. Så nå må jeg finne en måte jeg kan få mitt utdrikningslag til å møte ditt utdrikningslag før natten er over.

PS. Jeg trodde henne faktisk sist gang hun sverget på at hun ikke skulle skifte mening om utdrikningslaget, så jeg bestilte et sted som ikke refunderer depositumet. Du kommer til å måtte slite med det.

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

Jeg skal ta et sinnssykt tidlig fly dagen før bryllupet. Jeg lander rundt ni. Hva om alle brudepikene og svennene kommer og henter meg på flyplassen, og så sier vi at de har sett hverandre i løpet av festene. Jeg kan ikke komme på noen annen måte å gjøre det på, så si ja.

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

Nei.

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

Du er en hard kvinne. Vi skal ha Hawaii-tema i utdrikningslaget. Med hula-hula-dansere. Hvis damene dine har lyst til å være hula-hula-dansere, teller det som festmiksing, ikke sant?

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

Ok, NÅ kommer jeg til å drepe deg.

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

Greit. Jeg innrømmer det. Jeg fant opp den hula-hula-biten. Vi skal faktisk gå på tur i et par timer (nevnte jeg at jeg skal fly grytidlig, og sikkert kommer til å dø?), og så spiser vi middag. Hva skal dere gjøre?

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

Hm.

Jeg har ikke lyst til å si det. For det kan komme til å involvere hula-hula-leksjoner. Noe med at Addison lærer en dans som forteller om kjærligheten hennes til Slade?

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

Det er SKJEBNEN at alle dere brudepiker danser hula-hula på utdrikningslaget!!!!! OG som en bonus – var det hele Addisons ide, så jeg kan ikke få kjeft for det.

Men jeg skal ikke si det høyt, for det får meg til å høres som en snik. Så jeg foreslår at vi finner en måte å treffes under middagen. Eller i det minste bare lar veiene våre møtes. Vil kryssende veier være nok for Addison?

Marker én:

________Ja_______Nei

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Du prøver å ta livet av meg, gjør du ikke?

__X__Ja (Håper jeg) _______Nei

Dallen lente seg tilbake ved skrivebordet og lo. E-postene hennes skuffet ham aldri. Han hadde aldri fått så god kontakt med noen så raskt før. Kanskje med Slade. Men dette var annerledes. Slade hadde aldri fått pulsen hans til å gå raskere bare fordi han så navnet hans på skjermen. Fingrene lå over tastaturet, klare til å taste ned en idé for hvordan de skulle koordinere festplanene, men han nølte. Bryllupet var om mindre enn to uker, men plutselig hadde han ikke det minste lyst til å snakke om det. Var han modig nok til å spørre om det han virkelig lurte på? Det var et sjansespill siden han ikke kunne se hvordan hun reagerte på spørsmålet, og gjennomføre en kriseredning hvis det kom feil ut. Men, når ville han se henne igjen etter bryllupet? Det kunne resultere i noen fryktelige dager på Hawaii … Eller bety at oppholdet på Hawaii ble enda bedre.

Hva hadde han å tape? Egentlig ingenting. Men han så for seg det nydelige ansiktet fra bildet på Addisons telefon, og bestemte seg for at han hadde alt å vinne.

Bree kvalte et skrik, men Sarahs hode stakk opp over skilleveggen likevel. «Hva skjer?»

«Ingenting». Bree prøvde å virke nøytral.

Sarahs øyne ble smale. «Ikke ingenting. Men jeg kan ikke avgjøre om det er en bra eller en dårlig ting.»

«Da er vi to.»

«Hva er det?»

«En e-post fra Dallen,» sa hun til slutt.

«Mm,» svarte Sarah.

Det stresset Bree enda mer. På skolen hadde hun og Addison ofte sittet ute og sett på par som gikk forbi og kommentert dem som ikke passet sammen: «Der har du én som er snill.» Hun og Dallen var et slikt umake par.

«Ja. Han …» Ahh. Hvordan skulle hun forklare det? «Han lurer på om jeg har lyst til å dra til Hawaii på en ordentlig date. Møtes før frokost før han skal gjøre forlovergreiene, liksom.»

«Kjør på!» sa Sarah.

«Shhh.» Bree så seg omkring, men Sarahs hyl hadde ikke fått folk til å slutte å snakke på resten av kontoret. «Jeg er ikke så sikker på om det er en god idé.»

«Hvorfor ikke. Dere to har jo full klaff på e-post. Han er flott. Du er flott. Hva er problemet?»

Bree stivnet, og Sarah hermet. «Ikke si at du ikke er flott, Bree, for da kommer jeg til å klatre over veggen her og slå litt fornuft inn i skallen din.»

«Det er sannsynligvis raskere å gå rundt.»

«Du er flott, det er poenget mitt, og det er et viktig poeng.»

Bree smilte. «Jeg nærmer meg.»

«Du var flott før du begynte på den sinnssyke slankekuren din.»

Bree himlet med øynene. «Nevn én sinnssyk ting jeg spiser.»

«Grønnkål.»

«Det er godt.»

«Jeg har gitt opp å forklare hvor feil den grønne fysaken der er, men jeg har helt rett når det gjelder deg.»

Bree kikket opp på henne. Sarah hadde ikke jobbet her da hun og Grayson gikk fra hverandre, hun hadde ikke sett hvordan det brøt henne ned fra innsiden. «Jeg elsker at du alltid sier pene ting til meg, men …» Hun kunne ikke få seg til å fortelle alt om hvor stygg Grayson hadde vært. Det var for ydmykende, så hun valgte en annen historie i stedet. «I studietiden bønnfalt Addison meg om å la henne arrangere en date med en venn av kjæresten hennes. Dum som jeg var, sa jeg ja. Vi gikk ut alle sammen, og fyren var akkurat så fantastisk som Addison hadde sagt, men vi hadde ingen kjemi. Samtalen var bra, men ikke spesiell. Vi gikk på kino, og da jeg kom ut fra toalettet, hørte jeg ham klage til kompisen sin om at jeg var søt, men at han hadde forventet noen som var like flott som Addison, ikke alminnelig, som jeg.»

Sarah skulte. «Han var en idiot. Det er ingen sjanse for at en kvalitetsfyr som Dallen skal være så overfladisk.»

«Det er ikke hans feil hvis han forventer å møte noen som Addison, og får–»

«Hva da? Noen så fantastisk som deg? Han vet ikke hvor heldig han er. Hvordan vet du hva han forventer seg? Har han virkelig ikke sett et bilde av deg?»

«Det har han.» Ikke et godt bilde, men likevel hadde han lyst til å gjøre mer ut av turen til Hawaii enn bare å overleve bryllupet. Det måtte jo bety noe. Bree lot håpet erstatte frykten et lite øyeblikk.

«Kom igjen. Selv om du ikke liker ham, eller han ikke liker deg – og det kommer aldri til å skje hvis han har én fungerende hjernehalvdel og to gode øyne – hva gjør vel det? Du kommer til å elske Hawaii, og hvis han er håpløs, trenger du aldri å se ham igjen.»

Bree tenkte på de få dagene hun skulle tilbringe på Hawaii etter bryllupet, en gave hun hadde gitt seg selv etter å ha kastet seg inn i det ene jobbprosjektet etter det andre. Hun så for seg lange, late dager på stranden med fruktige cocktailer, men i det siste hadde Dallen dukket opp i lenestolen ved siden av henne, i bar overkropp, brun og sjarmerende. Særlig i bar overkropp.

Hvis de dagdrømmene ikke ble virkelighet, ville hun bli skuffet, uansett om det var fordi han avviste henne, eller om det var fordi hun aldri bidro til å realisere det. Hvilket betydde …

«Vel?» spurte Sarah. «Har du planer om å svare ham?»

«Selvsagt.»

«Hva skal du si?»

«Ja.» Bree stakk fingrene i ørene. Saras hyl gjorde fortsatt vondt.

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Ja.

Jeg er glad for at du blir med på frokost. Beklager at jeg ikke ringte deg, men jeg var redd for å skremme deg.

Dallen

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Ja.

Jeg blir ikke så lett skremt. Men takk for at du tok hensyn. Det forteller meg at du er en god fyr. ☺ 

Bree

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Ja.

Godt. Nå må jeg overbevise Addison om bare å si pene ting om meg, og så er jeg klar.

Dallen

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Ja.

Da er du klar allerede. Hun slutter ikke å snakke om hvor fantastisk du er. Hun snakker om deg minst en tiendedel så mye som hun snakker om Slade, så …

Til: bree.riley@email.com

Fra: Dal.Warner@email.com

RE: Ja.

Så jeg er grenseløst kvalmende uten å være skyld i det selv?

Dallen

Til: Dal.Warner@email.com

Fra: bree.riley@email.com

RE: Ja.

Viser til emnelinjen.

Bree