ANTONIO HILL

De døde dukkenes sommer

Oversatt av Christian Rugstad

ANTONIO HILL

De døde dukkenes sommer

Oversatt av Christian Rugstad

Til mor, for alt

i går

Det er gått en evighet siden sist jeg tenkte på Iris. På Iris og sommeren hun døde. Så har jeg vel forsøkt å glemme alt sammen, på samme måte som jeg har lagt barndommens redsler bak meg. Og nå som jeg vil tenke på henne, er det bare den siste dagen jeg husker, som om bildene fra den dagen har slettet alt som skjedde før. Jeg lukker øynene og ser for meg det store, gamle huset, sovesalen med tomme senger som venter på den neste bølingen av unger. Jeg er seks år, jeg er på sommerleir og klarer ikke å sove fordi jeg er redd. Nei, det er ikke sant. Den natten var jeg modig. Jeg brøt ordensreglene og bega meg ut i mørket for å finne Iris. Jeg fant henne i svømmebassenget, druknet, omgitt av et hoff av døde dukker.

onsdag

1

Han slo av vekkerklokken med det samme den ringte klokken åtte. Selv om han hadde ligget våken i flere timer, følte han seg med ett tung og trett. Med en kraftanstrengelse karet han seg opp av sengen og subbet ut på badet for å ta en dusj. Han kviknet til under det kalde vannet, som tok med seg noe av jetlaget ned i sluket. Han var kommet fra Buenos Aires dagen før, og som om den endeløse flyturen ikke var nok dukket ikke kofferten hans opp på flyplassen i Barcelona. Damen i skranken, som utvilsomt hadde vært en sadistisk engelsk barneskolelærerinne i et tidligere liv, gjorde kål på siste rest av tålmodigheten hans. Hun var åpenbart av den mening at kofferten var en skapning med fri vilje, og at den hadde valgt å skifte denne utrivelige eieren ut med en annen.

Da han hadde tørket seg godt og grundig, kjente han oppgitt at svetteperlene allerede piplet fram på pannen. Sommeren i Barcelona. Klam og klebrig som en halvsmeltet softis. Med håndkleet rundt livet så han seg i speilet. Han trengte en omgang med barbermaskinen. Drit og dra. Han gikk tilbake til soverommet og fant en underbukse i det halvtomme skapet. Heldigvis var det vinterklær i den bortkomne kofferten, så han hadde ingen problemer med å finne en kortermet skjorte og en bukse. Barføtt satte han seg på sengen. Han sukket tungt. Den lange reisen satt i kroppen, og han var fristet til å legge seg igjen, lukke øynene og glemme avtalen han hadde kokken ti, selv om han visste at han aldri ville gjøre det. Héctor Salgado droppet aldri en avtale. «Ikke engang om det var med min egen bøddel,» gryntet han med et trett smil. Med høyre hånd grep han mobiltelefonen som lå på nattbordet. Den var så godt som utladet, og laderen lå i den fordømte kofferten. Dagen før hadde han følt seg altfor sliten til å snakke med noen, skjønt han innerst inne kanskje hadde håpet at noen andre tenkte på ham. Han fant nummeret til Ruth og ble sittende i noen sekunder og se på det før han trykket på den grønne tasten. Han ringte henne alltid på mobilen, antagelig som et forsøk på å glemme at hun også hadde en fasttelefon. Et annet hus. Et annet par. Han hørte stemmen hennes i øret, skurrete og søvndrukken:

«Héctor …»

«Vekket jeg deg?»

«Nei … Vel, litt.» I bakgrunnen hørte han en dempet latter. «Men jeg må stå opp uansett. Når kom du?»

«Unnskyld. Jeg kom i går kveld, men idiotene klarte å rote bort kofferten min, sånn at jeg måtte bruke halve dagen på flyplassen. Mobilen min er i ferd med å gå tom. Jeg ville bare at dere skulle vite at jeg er kommet vel hjem.»

Han følte seg plutselig dum. Som en unge som skravler for mye.

«Hvordan var turen?»

«Stille og fredelig,» løy han. «Hør. Sover Guillermo?»

Ruth lo.

«Du snakker med argentinsk aksent hver gang du kommer tilbake fra Buenos Aires. Guillermo er ikke hjemme. Fortalte jeg ikke det? Han er hos en venn ved sjøen,» sa hun. «Men jeg er sikker på at han sover nå,» la hun straks til.

«Ja vel.» Taushet. Samtalene deres gikk stadig oftere i stå. «Og hvordan er det med ham?»

«Bra, men jeg sverger: Hvis puberteten varer stort lenger nå, sender jeg ham tilbake til deg med porto betalt og uten omkostninger.» Ruth smilte. Han tenkte på smilet hennes og det lille glimtet i øynene. Med en annen stemme sa hun: «Du, Héctor. Hvordan går det med det du vet?»

«Jeg skal treffe Savall klokken ti.»

«Ja vel. Ring meg etterpå, da.»

Ny pause.

«Vil du spise middag med meg?» Héctor hadde senket stemmen. Hun drøyde litt lenger enn nødvendig med å svare.

«Jeg har allerede en avtale, beklager.» Et øyeblikk trodde han at batteriet var flatt. «Men vi snakkes senere,» fortsatte hun omsider. «Vi kunne ta en kaffe …»

Telefonen ble et stykke dødt metall før han rakk å svare. Han så hatefullt på den. Så flyttet han blikket til de nakne føttene. Og brått, som om den korte samtalen var tilskyndelsen han trengte, reiste han seg og gikk på ny bort til det anklagende klesskapet med de mange tomme hyllene og kleshengerne.

Héctor bodde øverst i en treetasjes bygård. Gården var såre alminnelig, akkurat som de fleste andre i bydelen Poblenou. Den lå like ved metrostasjonen og et par kvartaler fra den andre ramblaen, den det ikke er bilder av i turistbrosjyrene. Det eneste som var spesielt med leiligheten hans, var leien, som ikke hadde steget da strøket begynte å blære seg med at det lå like ved stranden. I tillegg disponerte han en felles takterrasse som av forskjellige grunner var blitt hans private. Leiligheten i andre etasje sto tom, og i første bodde gårdeieren, en kvinne på snart sytti år som ikke følte den minste trang til å kjempe seg opp trappene. Han og Ruth hadde bygget et tak over en del av den gamle terrassen, plantet blomster, som nå var døden nær, og satt ut et bord og et par stoler, slik at de kunne spise middag der om sommeren. Han hadde nesten ikke vært der siden Ruth dro.

Døren i første etasje gikk opp idet han var på vei forbi, og der sto Carmen.

«Héctor.» Hun smilte. Som alltid sa han til seg selv at hvis han ble gammel, ville han være som henne. Eller enda bedre: bo sammen med en som henne. Han stanset og ga henne et klønete kyss på kinnet. Kjærtegn hadde aldri vært hans sterke side. «Jeg hørte lyder ovenpå i går, men jeg gikk ut fra at du var trett og ikke ville bli forstyrret. Vil du ha en kopp kaffe? Jeg har den klar.»

«Skjemmer du meg bort allerede?»

«For noe sludder,» svarte hun bestemt. «En mann trenger en ordentlig frokost før han går på jobb. Bi med inn på kjøkkenet.»

Héctor fulgte lydig etter henne. Det duftet nytraktet kaffe i leiligheten.

«Jeg har savnet kaffen din, Carmen.»

Hun betraktet ham med rynket panne mens hun skjenket i en drøy kopp kaffe og helte i noen dråper melk og en teskje sukker.

«En ordentlig frokost … og en ordentlig omgang med barberhøvelen,» la hun megetsigende til.

«Ikke vær for streng mot meg, Carmen,» sukket han. «Jeg er nettopp kommet hjem.»

«Det kler deg ikke å spille offer. Hvordan går det?» Hun så kjærlig på ham. «Hvordan var det i gamlelandet? Og ta deg en sigarett. Jeg vet at du har lyst på en.»

«Hvis bare alle var som deg, Carmen.» Han fant fram pakken og tente en sigarett. «Jeg kan ikke begripe hvorfor en rik bestefar ikke har kapret deg for lengst.»

«Det skyldes kanskje at jeg ikke liker bestefedre! Da jeg fylte femogseksti, så jeg meg rundt og sa til meg selv: ’Carmen, steng kiosken. Bruk heller tiden på å se filmer i din egen stue …’ Og her har du dem jeg lånte av deg. Jeg har sett alle sammen,» sa hun stolt.

Héctors filmsamling ville ha fått flere enn én filmentusiast til å bli grønn av misunnelse: fra Hollywood-klassikerne, som Carmen likte best, til de siste nyhetene, alt på rekke og rad i en hylle som gikk fra vegg til vegg, tilsynelatende uten den ringeste orden. En av hans største gleder de nettene han ikke fikk sove, var å plukke ut et par på slump og slenge seg på sofaen og glane.

«Flotte filmer,» fortsatte Carmen. Hun var en stor fan av Grace Kelly, som hun etter sigende skulle ha lignet den gang hun var ung. «Men ikke prøv å avspore meg. Hvordan har du det?»

Han blåste røyken langsomt ut og tømte kaffekoppen. Carmen så rett på ham. De blå øynene hadde utvilsomt gjort mange menn yre og gale. Carmen var ikke en av disse eldre som gasser seg i fortiden, men takket være Ruth visste Héctor at hun hadde hatt minst to ektemenn, «forglemmelige, stakkars», som Carmen selv sa, og en elsker, «en skamløs, en av dem man ikke glemmer så lett». Men til dessert hadde hun hatt denne siste, som hadde sikret alderdommen hennes ved å la henne arve bygården, hvor hun ville ha levd enda bedre hvis hun ikke hadde holdt av en av leilighetene til en sønn som hadde reist sin vei og aldri kommet tilbake.

Héctor skjenket litt mer kaffe til seg selv før han svarte:

«Ingen lurer deg, Carmen.» Han prøvde å smile, men det trette oppsynet og de triste øynene spente bein for forsøket. «En helvetes smørje. Unnskyld meg, men det har vært en helvetes smørje i lange tider.»

Saksnummer 1231-R.

H. Salgado.

Avventer beslutning.

Tre korte linjer med svart kulepenn på en gul Post-it-lapp klistret på en mappe i samme farge. For å slippe å se dem, åpnet politiinspektør Savall mappen og gikk igjennom innholdet. Han kunne alt utenat. Forklaringer. Vitneutsagn. Legejournaler. Politivold. Fotografier av dette svinet og sårene hans. Fotografier av den stakkars nigerianske jenta. Fotografier av leiligheten i Raval hvor jentene var stuet sammen. Det var også flere avisutklipp, noen – få, gud skje lov – med en temmelig skrudd versjon av saken der journalistene brukte ord som ulikhet for loven, rasisme og maktmisbruk. Han klasket mappen igjen og så på klokken på skrivebordet. Ti over ni. Femti minutter. Han vippet stolen bakover for å strekke på beina da det banket på døren. Den gikk opp nesten med det samme.

«Er han kommet?» spurte han.

Kvinnen som kom inn på kontoret, ristet på hodet uten å spørre hvem han siktet til. Med en utstudert langsom bevegelse la hun hendene på ryggen til stolen som sto foran skrivebordet. Hun så ham inn i øynene og sa:

«Hva har du tenkt å si til ham?» Spørsmålet lød som en anklage, som en salve fra et maskingevær.

Savall trakk nesten umerkelig på skuldrene.

«Det jeg må. Hva vil du at jeg skal si?»

«Festlig.»

«Martina …» Han mente å være brysk, men likte henne for godt til å bli virkelig sint. Han senket stemmen. «Jeg er bundet på hender og føtter, for helvete.»

Hun lot seg ikke vippe av pinnen. Hun trakk stolen litt tilbake, satte seg og dro stolen nærmere skrivebordet.

«Hva mer trenger de egentlig? Fyren er allerede ute av syke-huset. Han er hjemme, pigg som bare det, i sving med å få fart på forretningene igjen …»

«Men faen heller, Martina!» Svetten piplet fram på pannen hans. For en gangs skyld mistet han besinnelsen. Da han sto opp i morges, hadde han lovet seg selv å holde seg i skinnet. Men han var bare et menneske. Han åpnet den gule mappen og tok fram fotografiene. Han la dem ut på bordet som ess i et slag poker. «Brukket kjevebein. To brukne ribbein. Sår og kvestelser i hodet og magen. Han ser ut som en kjøttkake i trynet. Alt sammen fordi Héctor dro hjem til svinet og gikk berserk. Skikkelig grisebank. Bare flaks at han ikke fikk indre skader.»

Hun visste alt det der. Hun visste også at hvis hun hadde sittet i hans stol, ville hun ha sagt nøyaktig det samme. Men hvis det var noe som kjennetegnet underinspektør Martina Andreu, var det en usvikelig lojalitet overfor sine egne: familien, arbeidskameratene, vennene. Hun delte menneskene inn i to klart atskilte grupper, hennes egne og alle de andre, og Héctor Salgado befant seg utvilsomt i den første gruppen. Med høy og utstudert foraktfull stemme, som irriterte sjefen hennes mer enn fotografiene, gikk hun til motangrep:

«Hvorfor finner du ikke fram de andre? Bildene av jenta? Hvorfor ser vi ikke hva denne fordømte negerjævelen gjorde mot den stakkars jentungen?»

Savall sukket.

«Litt rolig i svingene med disse neger-greiene.»

Martina skar en utålmodig grimase. «Det er det eneste vi mangler. Og dette med jenta rettferdiggjør ikke volden. Du vet det, jeg vet det, Héctor vet det. Og det verste er at rasshølets advokat også vet det.» Han senket stemmen. Han hadde jobbet sammen med Martina Andreu i mange år, og det var ingen av sine underordnede han stolte mer på enn henne. «Han var innom her i forgårs.»

Martina hevet et øyenbryn.

«Ja, advokaten til … hva han nå heter. Jeg gjorde det klinkende klart for ham: Enten trekker han anmeldelsen av Salgado tilbake, ellers vil hele politistyrken henge seg på klienten hans og følge ham overalt, selv inn på dass.»

«Og?» spurte hun og så på sjefen med fornyet respekt.

«Han måtte snakke med ham, sa han. Jeg kjørte ham så hardt jeg kunne. Mellom oss. Vi ble enige om at han skulle ringe meg før klokken ti i formiddag.»

«Og hvis han går med på det? Hva lovet du til gjengjeld?»

Savall rakk ikke å svare før telefonen på skrivebordet ringte. Den lød som en alarm. Han stanset Martina med en håndbevegelse.

«Ja?» Det avventende uttrykket i ansiktet gled raskt over i en irritert grimase. «Nei. Nei! Jeg er opptatt. Ringer snart tilbake.» Han la ikke på røret, men slapp det. «Joana Vidal,» sa han til Martina.

Hun fnøs.

«Nå igjen?»

Savall trakk på skuldrene.

«Ikke noe nytt i saken, eller hva?»

«Nei, ingenting. Har du lest rapporten? Den er klar som blekk. Guttungen var uforsiktig og falt ut av vinduet. Et uhell, rett og slett.»

Savall nikket.

«En god rapport. Grundig. Den er skrevet av den nye, stemmer ikke det?»

«Jo. Jeg fikk henne til å skrive den på ny. Men den ble bra til slutt.» Martina smilte. «Jentungen virker oppvakt.»

Ros satt ikke løst hos Martina Andreu.

«Hun har en imponerende cv,» sa Savall. «Den beste i sitt kull, svært gode skussmål fra tidligere overordnede, kurs i utlandet … Selv Roca, som ikke er nådig mot nykommere, skrev en rosende rapport. Hvis jeg husker riktig, skriver han at hun har et naturlig talent for politiarbeid.»

Idet Martina skulle legge til en av sine sarkastiske feministiske kommentarer om fordelingen av talent og intelligensnivå hos etatens menn og kvinner, ringte telefonen på ny.

Samtidig, et annet sted i bygningen, gjorde den unge etterforskeren Leire Castro bruk av dette naturtalentet for å tilfredsstille et av de mest framtredende trekkene ved sin personlighet: nysgjerrigheten. Hun hadde foreslått for en av agentene som hadde smilt diskret, men vennlig til henne i flere uker at de skulle ta en kaffe sammen i kantinen. Fyren virket grei nok, sa hun til seg selv og kjente et lite stikk av dårlig samvittighet fordi hun oppmuntret ham. Men helt siden hun hadde begynt i jobben på politihovedkvarteret på plaza Espanya, hadde den gåtefulle Héctor Salgado pirret vitebegjæret hennes. Og i dag, da hun kunne støte på ham når som helst, klarte hun ikke å vente lenger.

Etter litt småprat, mens hun satt med en espresso mellom hendene og kjempet mot røyksuget, smilte hun sitt søteste smil idet hun gikk rett på sak. Hun kunne ikke sitte og sludre en halvtime midt i arbeidstiden.

«Hvordan er han? Jeg mener førstebetjent Salgado.»

«Kjenner du ham ikke? Nei, selvfølgelig. Du begynte jo etter at han hadde reist på ferie.»

Hun nikket.

«Jeg vet ikke hva jeg skal si,» fortsatte han. «En vanlig fyr. Tilsynelatende, i alle fall.» Han smilte. «Man vet aldri med argentinere.»

Leire prøvde å skjule skuffelsen som best hun kunne. Hun hatet tomprat, og denne fyren med det vennlige smilet hadde nettopp tapt flere poeng. Kanskje han merket det, for han ga seg straks i kast med en mer livfull beskrivelse.

«Et par dager før det skjedde, ville jeg ha sagt at han var en fredsommelig mann. Hevet aldri stemmen. Effektiv. Sta og tålmodig. En god politimann … Grundig og samvittighetsfull, en slags blodhund. Men plutselig, bang, går han fra konseptene og blir en villmann. Vi ble satt ut alle sammen. Som om vi ikke har fått nok dårlig presse som det er, går en førstebetjent berserk på den måten …»

Sant nok, tenkte Leire. Hun benyttet kollegaens nøling til å spørre:

«Hva skjedde egentlig? Jeg leste noe i avisene, men …»

«Det som skjedde, var at han gikk amok, hverken mer eller mindre.» Her var den unge kollegaen hennes ikke i tvil. «Ingen sier det høyt fordi han er førstebetjent og alt det der, og fordi han har en høy stjerne hos førsteinspektøren. Men det er sannheten. Han slo fyren halvt i hjel. Det sies at han leverte oppsigelsen, men at førsteinspektør Savall rev den i to. Han sendte ham i stedet på ferie til det verste styret hadde lagt seg. Og det ser ut til at pressen har unnlatt å fråtse i saken. Det kunne ha gått mye verre.»

Leire tok en slurk av kaffen. Den smakte rart. Hun kunne drepe for en sigarett, men hadde bestemt seg for at hun ikke skulle ta dagens første før etter middagen, hvilket ville si om fire timer eller så. Hun trakk pusten dypt i håp om at røyksuget ville dempes om hun fylte lungene med luft. Knepet virket halvveis. Kollegaen hennes kastet et plastgass i beholderen for den slags.

«Jeg vil nekte for alt jeg har fortalt deg hvis det blir nødvendig,» sa han med et smil. «Du vet: Én for alle og alle for én, som musketerene. Likevel: Det er noe som skurrer her. Men jeg må stikke. Pliktene kaller.»

«Selvfølgelig,» sa hun tankefull. «Vi sees.»

Hun ble sittende i kantinen mens hun tenkte på det hun hadde lest om førstebetjent Salgado. I mars, bare fire måneder tidligere, hadde Héctor Salgado ledet en operasjon mot menneskehandel. I over et år hadde teamet hans spanet på en bande som importerte afrikanske ungjenter, hovedsakelig nigerianere, som de plasserte rundt om på horehusene i Vallès og Garraf. Jo yngre, desto bedre, selvfølgelig. Jentene fra Øst-Europa og Sør-Amerika var allerede gått av mote. De var for slu og for krevende. Kundene ville ha redde, umælende ungjenter fra Afrika som kunne tilfredsstille deres skitneste lyster, og menneskehandlerne hadde ingen problemer med å kontrollere disse analfabete, forvirrede jentene som kom fra den dypeste fattigdom, lokket med vage løfter om en bedre framtid. Det kunne umulig bli verre enn det var, trodde de. Men det kunne det. Iblant spurte Leire seg om hvordan de kunne være så blinde. Hadde de kanskje sett en av forgjengerne sine komme tilbake med mange penger, i stand til å dra familien opp av fattigdommen? Nei; det var en desperat flukt, og mange av jentene ble presset av sine egne foreldre og ektemenn. De hadde ikke noe valg. Om de hadde noen drømmer, forsto de snart at de aldri ville bli noe av, for reisen endte i en stinkende leilighet. Det handlet ikke lenger om å søke et bedre liv, men om å overleve. Og svinene som brukte dem, et nett av kriminelle og tidligere prostituerte som hadde klatret på rangstigen, tok alle midler i bruk for å innprente jentene deres nye og kvalmende plikter.

Hun kjente en vibrasjon i bukselommen og fisket fram mobilen. Et blinkende rødt lys fortalte henne at hun hadde fått en melding. Da hun så avsenderens navn, smilte hun. Javier. En meter og åtti, mørke øyne, akkurat passe mengde hår på det solbrune brystet og en puma tatovert på skrå like under de stramme magemusklene. Og attpåtil søt og snill, sa Leire til seg selv idet hun åpnet den hvite konvolutten. «Hei, har nettopp våknet. Voffor stikker du alltid uten å si et ord? Ser jeg deg i kveld? Lager du frokost til meg i morgen? Savner deg. Kyss.»

Leire ble sittende og se på mobilen et kort sekund. Akk, Javier! Et kupp, ja visst, selv om han ikke var videre stø i ortografien. Og heller ingen morgenfugl, tenkte hun da hun så på klokken. Dessuten var det noe i meldingen som fikk alarmen til å gå av, en alarm hun kjente godt og hadde lært seg å respektere. Den blinket usvikelig rødt i nærheten av bestemte eksemplarer av mannekjønnet, nærmere bestemt de som etter et par netter med god sex begynte å avkreve henne forklaringer og antyde at de kunne tenke seg en kopp varm sjokolade på sengen. Det var heldigvis ikke mange av dem. De fleste akseptere spillet uten problemer: En helsebringende utveksling av kroppssafter uten komplikasjoner og unødige spørsmål. Men det fantes alltid noen, som Javier, som hadde tungt for det. Synd, sa hun mens hun raskt tastet et svar, at nettopp han tilhørte den lille gruppen menn: «Jeg kan ikke i kveld. Ringer senere. Hvorfor voffor? Slå opp, men ikke i en hundebok. Vi ses!» Hun leste igjennom meldingen. I et anfall av medynk slettet hun de siste ordene før hun sendte den. Det var unødig sjofelt, sa hun strengt til seg selv. Konvolutten flagret ut i eteren. Hun tvilte på at Javier kunne lese mellom linjene, men for alle tilfellers skyld satte hun mobilen på lydløs før hun drakk ut kaffen. Den siste slurken, kald allerede, fikk det til å vrenge seg i magen hennes, og svetten piplet fram på pannen. Hun trakk pusten dypt inn for andre gang mens hun sa til seg selv at hun ikke kunne utsette det lenger. Denne kvalmen hun fikk om morgenen måtte ha en forklaring. «I dag går du innom apoteket,» sa hun bestemt til seg selv, skjønt hun innerst inne godt visste at det var unødvendig, og at hun ville finne svaret på spørsmålet hvis hun bladde seg tilbake til den deilige helgen for en måned siden.

Kvalmen ga seg sakte, men sikkert. Etter noen minutter følte hun seg sterk nok til å gå tilbake til skrivebordet. Hun satte seg foran datamaskinen i samme øyeblikk som døren til førsteinspektør Savall ble lukket.

Den tredje mannen som befant seg på kontoret, hadde kanskje drømt om å tjene til livets opphold som advokat, men etter talegavene hans å dømme, ventet det ham en dyster framtid. Til hans forsvar må det sies at han befant seg i en svært ubekvem situasjon, noe både førsteinspektøren og Héctor Salgado sørget for.

For fjerde gang på ti minutter tørket Damián Fernández svetten med det samme krøllete papirlommetørkleet før han besvarte et spørsmål.

«Jeg sa det til ham. I forgårs kveld. Jeg traff doktor Omar i nitiden.»

«Og da presenterte du forslaget mitt for ham?»

Héctor visste ikke hvilket forslag Savall snakket om, men han tenkte sitt og kastet et anerkjennende blikk på sjefen, selv om han fortsatt kokte av raseri. Enhver elskverdighet overfor denne drittsekken – selv om meningen var å redde Héctors eget skinn – fikk det til å vrenge seg i ham.

Fernández nikket. Han løsnet på slipsknuten, som om den kvalte ham.

«Ord for ord.» Han kremtet. «Jeg sa … jeg sa at han ikke trengte å akseptere det. Jeg sa at dere har så lite på ham uansett.» Han må ha merket raseriet som bredte seg som en rødme i førsteinspektørens ansikt, for han gikk i forsvar med det samme: «Det er sant. Nå som denne piken er død, er det ingenting som knytter ham til handel med kvinner … Dere kan heller ikke tiltale ham for uaktsomhet, for han er egentlig ikke lege. Hvis dere fengsler ham for dette, vil dere måtte fengsle alle spåkoner og kvakksalvere og fuskere i legefaget i Barcelona … Det ville ikke være plass til alle sammen. Men,» skyndte han seg å legge til, «jeg understreket at politiet kan være svært pågående, og at det kanskje» – han kastet et nervøst blikk på førstebetjent Salgado – «var best å glemme hele saken, ettersom han ennå ikke var kommet seg etter overfallet …»

Savall sukket tungt.

«Du overtalte ham altså?»

«Jeg tror det … Vel altså, han sa at han ville tenke på det. Han lovet å ringe meg dagen etter og gi meg et svar.»

«Men det gjorde han ikke.»

«Nei. Jeg ringte legekontoret hans gjentatte ganger i går, men ingen tok telefonen. Jeg la ikke så mye i det. Legen pleier ikke å ta telefonen når han har pasienter.»

«Og i morges bestemte du deg for å oppsøke ham?»

«Ja. Jeg hadde en avtale med deg, og, vel …» Han nølte. «Jeg har ikke så mye å gjøre for tiden.»

Eller i framtiden, tenkte Savall og Salgado samtidig.

«Og du oppsøkte ham. I nitiden.»

«Fernández nikket, svelget. Blekt var et altfor poetisk ord på ansiktsfargen hans.

«Er det mulig å få et glass vann?»

Savall sukket.

«Ikke her inne. Vi er snart ferdige. Fortsett, herr Fernández, vær så snill.»

«Klokken var ennå ikke ni. Bussen hadde nettopp kjørt, og …»

«Kom til saken, er du snill!»

«Ja. Ja. Selv om det var tidlig, gikk jeg opp til leiligheten, og da jeg skulle til å banke på, så jeg at døren sto på gløtt.» Han tidde. «Vel, jeg tenkte at jeg burde gå inn, at det kanskje hadde skjedd ham noe.» Han svelget på ny. Papirlommetørkleet løste seg opp mellom fingrene hans da han prøvde å tørke svetten enda en gang. «Det luktet … Det luktet rart. Råttent, på en måte. Jeg ropte på ham idet jeg gikk mot kontoret hans i enden av gangen … Også den døren sto på gløtt … og jeg skjøv den opp. Herregud!»

Resten hadde han allerede fortalt med fordreid ansikt før Héctor var kommet. Grisehodet på bordet. Blodsøl overalt. Ingen spor etter legen.

«Det var det eneste vi manglet,» mumlet førsteinspektøren da aspeløvet av en advokat hadde forlatt kontoret. «Pressen vil sette tennene i oss som gribber.»

Héctor tenkte at gribber manglet utstyret til å tygge med, men holdt munnen lukket. Han ville uansett ikke fått tid til å opplyse ham om det, for Savall løftet straks av røret og slo et nummer. Et halvt minutt senere kom underinspektør Andreu inn på kontoret.

Martina visste ikke hva som hadde skjedd, men etter sjefens ansiktsuttrykk å dømme, var det intet godt. Etter å ha blunket til Héctor som hilsen, satte hun seg ned for å høre. Hvis hun ble like overrasket over nyheten som dem, skjulte hun det godt. Hun lyttet oppmerksomt, stilte et par nøkterne spørsmål og gikk ut for å gjøre det Savall hadde bedt henne om. Héctor fulgte henne med blikket. Han skvatt da han hørte navnet sitt.

«Héctor. Dette sier jeg bare én gang. Jeg har lagt hodet på blokken for deg. Jeg har forsvart deg overfor pressen og dem høyere oppe i systemet. Jeg har trukket i alle de trådene jeg har kunnet for å begrave denne saken, og jeg var på nippet til å få denne fyren til å trekke anmeldelsen. Men hvis du nærmer deg den leiligheten, hvis du blander deg inn i etterforskningen, om så bare for ett minutt, kan jeg ikke hjelpe deg. Er det forstått?»

Héctor la det ene beinet over det andre. Ansiktet fikk et innbitt drag.

«Det er mitt hode som ligger på blokken,» sa han omsider. «Synes du ikke at jeg har rett til å avgjøre hvorfor de kapper det av meg?»

«Den retten har du mistet, Héctor. Du frasa deg den i det øyeblikket du ga svinet bank. Du tabbet deg ut, og det vet du. Nå må du ta følgene.»

Héctor visste det, men ga blanke. Han klarte ikke engang å føle anger. Svinet hadde fått som fortjent. Det var som om den sindige førstebetjent Salgado hadde vendt tilbake til ungdommen i Buenos Aires, da krangler ble avgjort med knyttnevene utenfor skoleporten og man forsikret mor om at man hadde fått den kløyvde leppen i en fotballkamp. Trassen og temperamentet romsterte fremdeles i brystet hans. Absurd, tåpelig, avgjort umodent for en politimann som nettopp hadde fylt treogførti år.

«Og ingen bryr seg om jenta?» spurte Héctor biskt. Et ynkelig forsvar, men det var det eneste han hadde.

«Få det inn i hodet, Salgado.» Savall merket at han hevet stemmen. «Dette var ikke vårt bord. Vi hadde ingen beviser for at det var kontakt mellom denne doktor Omar og jenta etter at leiligheten hvor jentene ble holdt innesperret, ble ryddet. Uten jentas vitnemål kunne vi ikke engang bevise at det hadde vært kontakt i det hele tatt. Hun bodde på senteret for mindreårige. På en eller annen måte klarte han likevel å …»

Héctor nikket.

«Jeg kjenner detaljene, sjef.»

Men detaljene i seg selv var ikke nok til å beskrive hvor grufullt det hadde vært. Uttrykket i jentas ansikt, livredd selv i døden. Kira var ennå ikke fylt femten, og kunne ikke et ord spansk eller noe annet begripelig språk. Og likevel hadde hun klart å gjøre seg hørt. Hun var sped og liten, med et pent, glatt dukkeansikt. Øynene, som var klare og lyse, hadde en farge som han aldri hadde sett før, halvt ravgule, halvt kastanjebrune. I likhet med de andre jentene hadde Kira deltatt i en seremoni før hun reiste hjemmefra for å søke et bedre liv. Ritualene ble kalt ju-ju, der jentene, etter å ha drukket vannet som var blitt brukt til å vaske et dødt menneske med, ga fra seg kjønnshår eller menstruasjonsblod, som så ble lagt foran et alter. På denne måten forpliktet de seg til å holde munn om hvem det var som ordnet med reisen, til å betale gjelden de ville pådra seg for transporten og til å gjøre som de ble bedt om uten å mukke. Straffen for den som ikke holdt disse løftene, var en grufull død, for jentene selv eller for familien som ble igjen. Kira hadde betalt med sitt eget liv. Hvem skulle tro at en så liten kropp kunne romme så mye blod.

Héctor forsøkte å skyve bildet fra seg, det samme bildet som hadde fått ham til å miste besinnelsen og oppsøke doktor Omar for å brekke hvert bein i kroppen hans. Navnet hans hadde dukket opp under etterforskningen. Hans eneste funksjon var visstnok å sørge for at jentene holdt seg friske, men frykten de viste når de hørte navnet hans, gjorde det klart at legen beskjeftiget seg med mer enn puls og blodtrykk. Ingen av dem hadde våget å snakke om ham. Han tok ingen sjanser, og jentene ble kjørt til legekontoret hans én og én eller i par. Det eneste de hadde på ham, var at han hadde forsømt sin plikt som lege, men det ville de ikke komme langt med.

Han var tilsynelatende bare en kvakksalver som tok seg av papirløse immigranter på et shabby legekontor. Men Héctor hadde ikke slått seg til tåls med det, og hadde plukket ut den yngste og reddeste av jentene, som han presset ved hjelp av en tolk. Det eneste han oppnådde, var at Kira mumlet noe om at legen hadde undersøkt henne for å se om hun fremdeles var jomfru, og hadde minnet henne på at hun måtte gjøre hva mennene ba henne om. Det var alt. Dagen etter ble hun funnet død, med en saks i den lille hånden sin. I løpet av sine atten år i politiet hadde Héctor aldri sett noe mer grotesk enn den blodige, maltrakterte kroppen hennes, og han hadde sett det meste, fra narkomane uten en flik av frisk hud å sette sprøyten i til ofre for all slags vold. Men ingenting som dette. Synet av Kiras lemlestede kropp var så makabert at han ikke fant ord for det. Det hørte hjemme i marerittenes verden.

«Én ting til.» Savall fortsatte som om det forrige punktet var opp og avgjort. «Før du begynner igjen, må du ta noen runder med en av etatens psykologer. Sånn er det bare. Den første timen er i morgen klokken elleve. Gjør ditt beste for å virke tilregnelig. Du kan for eksempel begynne med å barbere deg.»

Héctor protesterte ikke. Han visste det allerede. Med ett, tross de mange gode forsettene han hadde klekket ut på den lange flyturen tilbake, betydde ingenting en dritt lenger. Det eneste som betydde noe, var det blodige svinehodet.

«Kan jeg gå?»

«Et øyeblikk. Du skal ikke si et kløyva ord til pressen. Saken din er ikke avgjort, og du har ingenting du skal ha sagt i den anledning. Har jeg uttrykt meg klart nok?»

Da han så at Héctor nikket, sukket Savall og smilte. Salgado reiste seg for å gå, men førsteinspektøren ville ikke gi slipp på ham ennå.

«Hvordan var det i Buenos Aires?»

«Fint … Det er med den som med Perito Moreno-isbreen. Iblant tror man at den vil bryte sammen og gå i oppløsning, men så er den like kompakt som før.»

«Fin by. Og du har lagt på deg!»

«For mange biffer. Jeg spiste middag hos forskjellige venner hver søndag. Det er vanskelig å si nei.»

Telefonen på skrivebordet ringte på ny, og Héctor forsøkte å benytte anledningen til å komme seg ut av sjefens kontor.

«Vent, ikke gå. Ja? Faen! Si at jeg ringer henne straks … Så si det en gang til!» Savall la på. Han var rasende.

«Problemer?» spurte Héctor.

«Hva ville livet vært uten dem?» Savall ble sittende taus i noen sekunder. Sånn var det gjerne når han fikk en idé. Han måtte tygge litt på den før han klarte å formulere den i ord. «Du, Héctor,» sa han dvelende. «Det er én ting du kan gjøre for meg. Uoffisielt.»

«Banke noen? Det er i orden.»

«Hva?» Savall var fortsatt fordypet i egne tanker. Plutselig løsnet det og han så opp. Det var som å se en såpeboble sprekke. «Sett deg.» Han trakk pusten mens han nikket med et tilfreds smil om munnen, som om han forsikret seg selv om at ideen var lysende. «Telefonen gjaldt Joana Vidal.»

«Jeg beklager, men jeg vet ikke hvem du snakker om.»

«Du var utenlands da det skjedde. Sankthansaften.» Savall rotet i mappene på bordet før han fant den han lette etter. «Marc Castells Vidal, nitten år. Han hadde en liten fest hjemme hos seg selv. Bare noen få venner. Utpå kvelden ramlet guttungen ut av et vindu i leiligheten. Døde momentant.»

«Supermann-kompleks etter et par striper?»

«Ingen spor av narkotika i blodet. Alkohol, ja, men ikke store mengder. Han pleide visstnok å sitte i karmen oppe i loftsvinduet og ta en sigarett. Kanskje han tippet over og falt; kanskje han hoppet … Det var en rar guttunge.»

«Alle nittenåringer er rare.»

«Men man faller ikke ut av vinduer,» svarte Savall. «Saken er at Marc Castells var sønn av Enric Castells. Ringer det noen bjeller?»

Héctor tenkte seg om noen sekunder før han svarte.

«Så vidt det er … Forretninger, politikk?»

«Begge deler. Han var direktør for et firma med over hundre ansatte. Så investerte han i fast eiendom, og var en av de få som var smart nok til å hoppe av før boblen sprakk. I det siste har navnet hans til stadighet dukket opp som en mulig nummer to i et eller annet parti. Det er store utskiftninger på listene foran det autonome valget, og det sies at det er for få nye ansikter. Ingenting er bekreftet foreløpig, men det er åpenbart at et par av partiene på høyresiden gjerne skulle hatt ham med på laget.»

«Suksessfulle forretningsfolk selger alltid.»

«Og enda bedre i krisetider. Vel, saken er at gutten falt, eller hoppet, ut av et vindu. Punktum finale. Vi har ikke noe mer.»

«Men?»

«Men moren vil ikke godta det. Det var hun som nettopp ringte.» Savall så på Héctor med dette kameratslige uttrykket han iførte seg en gang iblant. «Det er Castells’ ekskone … En heller grumsete affære. Joana reiste fra mannen og sønnen da sistnevnte var ett eller to år. Hun kom først tilbake da han lå på likhuset.»

«Faen til historie.»

«Ja. Jeg kjente henne. Joana. Før hun dro sin kos. Vi var venner.»

«Å, ja. Den gamle Barcelona-garden. Venner fra poloklubben? Jeg glemmer alltid hvor mye dere støtter hverandre.»

Savall avfeide ham med en irritert håndbevegelse.

«Som overalt ellers. Hør her. Som sagt har vi ingenting. Jeg kan ikke sette noen på saken, og jeg har heller ikke tilstrekkelig med folk til å holde dem beskjeftiget med noe som ikke fører noe sted hen. Men …»

«Men jeg er ledig.»

«Nettopp. Kan du ikke bare kikke på saken, ta en prat med foreldrene og ungdommene som var på festen. Gi Joana en endelig konklusjon.» Savall senket blikket. «Du har også en sønn. Alt hun ber om, er at noen vier litt tid til sønnens død. Vær så snill.»

Héctor visste ikke om sjefen virkelig ba ham om en tjeneste eller om han hadde gjettet seg til hvilke tanker som romsterte i hodet hans og ville sørge for at de ikke ble satt ut i livet.

Savall rakte ham mappen med et smil som det var vondt å se på.

«Vi setter oss ned sammen med Andreu i morgen. Hun åpnet saken sammen med den nye.»

«Har vi en ny?»

«Ja, jeg sendte henne ut med Andreu. Hun er ganske grønn, men etter papirene å dømme, er hun skarp som bare det. Best på alle testene, kometkarriere. Du vet hvor ivrig ungdommen er.»

Héctor grep mappen og reiste seg.

«Jeg er glad for at du er blant oss igjen.» Alvorsstunden var kommet. Savall hadde mange strenger å spille på. I slike øyeblikk kunne han minne om Robert Duvall. Faderlig, hard, overbærende og en anelse såpeglatt. «Og glem ikke å gi meg beskjed om hvordan det går hos hjernekrymperen.» Det manglet bare et «oppfør deg pent» og et «ikke la meg angre på dette».

De tok hverandre i hånden.

«Og husk …» Savall klemte den underordnedes hånd lett. «Dette med Castells-familien er uoffisielt.»

Héctor var omsider fri, men sjefens ord summet i hodet hans som fluen som aldri blir trett av å stange mot vindusruten.