J.M. Coetzee

Jesu skoledager

Oversatt av Mona Lange

J.M. Coetzee

Jesu skoledager

Oversatt av Mona Lange

Algunos dicen: Nunca segundas partes fueron buenas.

Don Quijote II.4

Kapittel 1

Han trodde Estrella ville være større. På kartet er det en prikk på størrelse med Novilla. Men mens Novilla var en by, er Estrella bare et viltvoksende tettsted omgitt av åser og jorder og frukthager, med en elv som bukter seg dovent gjennom landskapet.

Vil et nytt liv være mulig i Estrella? I Novilla kunne han stole på at Kontoret for omplassering ordnet med tak over hodet. Vil han og Inés og gutten kunne få et sted å bo her? Kontoret for omplassering er velgjørende, det er den legemliggjorte velgjørenhet av upersonlig art; men vil velgjørenheten omfatte rømlinger fra loven?

Juan, haikeren de plukket opp på veien til Estrella, har foreslått at de skal få seg arbeid på en av gårdene. Gårdbrukere trenger alltid hjelp på gården, sier han. De store gårdene har til og med egne sovesaler for sesongarbeidere. Er det ikke appelsinsesong, er det eplesesong; er det ikke eplesesong, er det druesesong. Estrella og omland er det rene overflødighetshorn. Han kan vise veien, om de vil, til en gård der noen venner av ham arbeidet en gang.

Han veksler blikk med Inés. Skal de følge Juans råd? Penger er ikke en faktor, han har nok av penger i lommen, de kunne godt bo på hotell. Men hvis myndighetene i Novilla virkelig er ute etter dem, ville de kanskje være tryggere blant navnløse gjennomreisende.

«Ja,» sier Inés. «La oss dra til denne gården. Vi har sittet i bilen lenge nok. Bolívar trenger å røre på seg.»

«Enig,» sier han, Simón. «Men en gård er ingen ferieleir. Er du klar, Inés, til å plukke frukt i solsteiken hele dagen?»

«Jeg skal gjøre mitt,» sier Inés. «Hverken mer eller mindre.»

«Får jeg også plukke frukt?» spør guttungen.

«Nei, dessverre, ikke du,» sier Juan. «Det ville være ulovlig. Det ville være barnearbeid.»

«Jeg kan godt være barnearbeider,» sier gutten.

«Gårdbrukeren lar deg sikkert få plukke frukt,» sier han, Simón. «Men ikke for mye. Ikke nok til at det blir arbeid.»

De kjører gjennom Estrella, bortover hovedgaten. Juan peker ut torget, administrasjonsbygningene, det lille museet og kunstgalleriet. De krysser en bro, legger byen bak seg og følger elven til de kan se et stort hus oppe i åssiden. «Der er gården jeg hadde i tankene,» sier Juan. «Det var der vennene mine fikk arbeid. El refugio ligger på baksiden. Det ser trist ut, men det er faktisk ganske komfortabelt.»

El refugio består av to bølgeblikkskur forbundet av en overbygget passasje; på den ene siden er det en vaskeavdeling. Han parkerer bilen. Ingen viser seg for å ta dem imot, bortsett fra en grånende, stivbent hund som, mens den sliter i lenken, knurrer til dem og flekker gule hjørnetenner.

Bolívar setter seg opp og smetter ut. På avstand gransker han den fremmede hunden, bestemmer seg for å ignorere den.

Gutten stormer inn i skurene, kommer ut igjen. «Det er køyesenger!» roper han. «Kan jeg få en overkøye? Vær så snill!»

Nå kommer en omfangsrik kvinne med rødt forkle over en vid bomullskjole til syne rundt hushjørnet og vagger nedover stien mot dem. «God dag, god dag!» roper hun, og gransker den fullastede bilen. «Har dere kjørt langt?»

«Ja, veldig langt. Vi lurte på om dere hadde bruk for flere folk.»

«Vi har alltid bruk for flere folk. Mange hender letter arbeidet – er det ikke dét det står i bøkene?»

«Det blir bare oss to, kona mi og jeg. Vår venn her har sitt å gjøre. Dette er sønnen vår, Davíd. Og dette er Bolívar. Har dere plass til Bolívar? Han er en del av familien. Vi drar ingen steder uten ham.»

«Bolívar er det virkelige navnet hans,» sier gutten. «Han er schæfer.»

«Bolívar. Det var et fint navn,» sier kvinnen. «Uvanlig. Det er sikkert plass til ham, så lenge han oppfører seg pent og tar til takke med rester og ikke kommer i slagsmål eller jager hønene. Arbeiderne er ute i frukthagene nå, men la meg vise dere hvor dere skal sove. Herrer til høyre, damer til venstre. Ingen familierom, dessverre.»

«Jeg skal være på herresiden,» sier gutten. «Simón har sagt at jeg kan få en overkøye. Simón er faren min.»

«Som du vil, unge mann. Det er plass nok. De andre kommer tilbake –»

«Simón er ikke den virkelige faren min, og Davíd er ikke det virkelige navnet mitt. Vil du høre det virkelige navnet mitt?»

Kvinnen sender Inés et rådvilt blikk som Inés later som hun ikke ser.

«Vi lekte en lek i bilen,» bryter Simón inn. «For å få tiden til å gå. Vi prøvde ut nye navn til oss selv.»

Kvinnen trekker på skuldrene. «De andre kommer snart for å spise, da kan dere presentere dere. Lønna er tjue reales dagen, det samme for menn og kvinner. Arbeidsdagen er fra soloppgang til solnedgang, med pause mellom tolv og to. Den syvende dagen er hviledag. Det er naturens orden, det er den ordenen vi følger. Med hensyn til måltidene sørger vi for varene, og dere lager mat. Er dere fornøyd med betingelsene? Tror dere det går greit? Har dere plukket frukt før? Nei? Dere lærer det fort, det er ingen heksekunst. Har dere hatter? Det må dere ha, solen kan være sterk. Hva mer kan jeg fortelle dere? Dere finner meg alltid i hovedhuset. Roberta heter jeg.»

«Hyggelig å hilse på deg, Roberta. Jeg er Simón, og dette er Inés og dette er Juan, veiviseren vår, som jeg skal kjøre tilbake til byen.»

«Velkommen til gårds. Vi skal nok komme godt overens. Det er fint at dere har egen bil.»

«Den har fraktet oss langt. Den er pålitelig. Det er det viktigste med en bil, at den er til å stole på.»

Innen de har lastet ut av bilen, har arbeiderne begynt å komme tilbake fra frukthagene. Etter en presentasjonsrunde blir de budne på lunsj, også Juan: hjemmebakt brød, ost og oliven, store fat med frukt. De andre er omkring tjue i alt, inkludert en familie med fem barn som Davíd vaktsomt mønstrer fra sin side av bordet.

Før han kjører Juan tilbake til Estrella, har han et fortrolig øyeblikk med Inés. «Hva synes du?» mumler han. «Skal vi bli?»

«Det virker som et bra sted. Jeg er villig til å bli her mens vi ser oss omkring. Men vi må ha en plan. Jeg har ikke kommet denne lange veien for å slå meg til tåls med et liv som kroppsarbeider.»

Han og Inés har drøftet dette før. Hvis de er ettersøkt av myndighetene, bør de være forsiktige. Men er de ettersøkt? Har de grunn til å frykte det? Har politiet så store ressurser at de kan sende folk til de fjerneste avkroker av landet for å finne en seksåring som skulker skolen? Opptar det virkelig myndighetene i Novilla hvorvidt et barn går på skolen eller ei, så lenge barnet ikke vokser opp som analfabet? Han, Simón, tviler på det. På den annen side, hva om det ikke er gutten som blir jaget, men paret som med urette hevder å være foreldrene hans og har holdt ham borte fra skolen? Hvis det er ham og Inés man er ute etter, snarere enn barnet, bør de ikke da ligge lavt inntil forfølgerne går trett og gir opp jakten?

«En uke,» foreslår han. «La oss være kroppsarbeidere i en uke. Så får vi se.»

Han kjører til Estrella og setter av Juan hos venner av ham som driver et trykkeri. Tilbake på gården blir han med Inés og gutten på oppdagelsesferd i deres nye omgivelser. De går til frukthagene og blir innviet i grensaksens og beskjæringsknivens mysterier. Davíd lokkes bort fra dem og forsvinner med de andre barna, hvem vet hvor. Han kommer tilbake til aftens, med oppskrapte armer og ben. De har klatret i trær, sier han. Inés vil ha jod på, men han gir henne ikke lov. De legger seg tidlig, som alle her, Davíd i overkøyen han hadde ønsket seg.

Innen lastebilen kommer neste morgen, har han og Inés spist en rask frokost. Davíd, som fortsatt gnir søvnen ut av øynene, vil ikke ha. Sammen med sine nye kamerater klyver de om bord og blir satt av ved vinmarkene; han og Inés følger de andres eksempel, tar hver sin kurv på ryggen og skrider til verket.

Mens de voksne arbeider, kan barna gjøre som de vil. Ledet av den eldste i søskenflokken på fem, en høy, tynn gutt ved navn Bengi, med stort, krøllete svart hår, fyker de opp til jorddammen som vanner vinmarkene. Endene som svømte rundt der, flakser skremt opp, alle unntatt et par med unger som ennå ikke kan fly. I et forsøk på å unnslippe roper foreldrene dem inn mot bredden, men de er for sene: De skrålende barna sperrer veien for dem og tvinger dem ut i midten av dammen igjen. Bengi begynner å kaste stein; de andre gjør som ham. Ute av stand til å flykte svømmer de kvekkende endene rundt og rundt. En stein treffer den fargesprakende hannen. Den reiser seg halvt opp i vannet, detter ned igjen og plasker omkring, slepende på en brukket vinge. Bengi setter i et seiershyl. Skuren av stein og jordklumper tiltar.

Han og Inés spisser ører til lurvelevenet; de andre plukkerne enser det ikke. «Hva tror du de driver med?» sier Inés. «Tror du det er trygt for Davíd?»

Han slipper kurven og klyver opp skråningen, er fremme ved dammen tidsnok til å se Davíd dytte den eldste gutten så hardt at han vakler og er nær ved å falle. «Hold opp!» hører han Davíd skrike.

Gutten stirrer forbløffet på ham; så snur han seg og kaster enda en stein på endene.

Nå hiver Davíd seg i vannet, med skoene på, og begynner å plaske utover.

«Davíd!» roper han. Guttungen enser ham ikke.

Inés, nede i vingården, slipper kurven og legger på sprang. Ikke siden han så henne spille tennis for et år siden har han sett henne løpe. Det går sent; hun har lagt på seg.

Plutselig er den store hunden der og stormer forbi henne, rett som en strek. I neste øyeblikk har den hoppet uti og er ved Davíds side. Den griper tak i skjorten hans med tennene og haler det sparkende, protesterende barnet inn mot bredden.

Inés kommer til. Hunden legger seg ned, med blikket på henne, venter på et tegn, mens Davíd, søkkvåt, gråter og slår den med knyttnevene. «Jeg hater deg, Bolívar!» skriker han. «Den gutten kastet stein, Inés! Han ville drepe anden!»

Han, Simón, løfter det kjempende barnet opp. «Ro deg ned, ro deg ned,» sier han. «Anden er ikke død – se! – den har bare fått en smell. Den blir snart bedre. Nå synes jeg alle dere barn skal bli med oss og la endene være i fred. Og du må ikke si at du hater Bolívar. Du er glad i Bolívar, det vet vi alle sammen, og Bolívar er glad i deg. Han trodde du holdt på å drukne. Han ville redde deg.»

Sint vrir Davíd seg ut av armene hans. «Jeg skulle redde anden,» sier han. «Jeg ba ikke Bolívar om å komme. Bolívar er dum. Han er en dum hund. Nå må du redde den, Simón. Fort deg, redd den!»

Han, Simón, tar av seg skoene og skjorten. «Ja vel, jeg skal prøve. Men jeg bare sier fra, en ands forestilling om det å bli reddet er kanskje ikke den samme som din. Den innbefatter kanskje det å få være i fred for mennesker.»

Flere av drueplukkerne har nå kommet til. «Bli her – jeg kan hente den,» sier en yngre mann.

«Nei. Det er snilt av deg, men dette har med barnet mitt å gjøre.» Han tar av seg buksene og vasser i underbuksen ut i det brune vannet. Med et knapt hørbart plask dukker hunden opp ved siden av ham. «Gå vekk, Bolívar,» mumler han. «Jeg trenger ikke å reddes.»

Samlet på bredden ser drueplukkerne på mens den aldrende herren, ikke fullt så fast i fisken nå som den gang han jobbet på brygga, legger i vei for å gjøre som barnet vil.

Vannet er ikke dypt. Selv på det dypeste når det ham bare til brystet, men han kan knapt flytte føttene i den bløte mudderbunnen. Ikke tale om at han kan få tak i anden med den brukne vingen, som plasker rundt i ujevne ringer, for ikke å snakke om andemoren, som har nådd den motsatte bredden og forsvunnet inn i krattet med ungene etter seg.

Det er Bolívar som gjør jobben for ham. Seilende forbi som en skygge, med bare hodet over vannet, innhenter han den skadede fuglen, lukker kjevene som en skrustikke rundt den brukne vingen og sleper den inn mot bredden. Først blir det en storm av motstand, av slåing og plasking; så med ett synes den å gi opp og godta sin skjebne. Innen han, Simón, har kommet seg ut av vannet, er anden i armene på den unge mannen som tilbød seg å gå i hans sted, og blir nysgjerrig gransket av barna.

Skjønt solen er godt over horisonten, varmer den ham knapt. Hutrende får han på seg klærne.

Bengi, gutten som kastet steinen som var årsaken til hele elendigheten, klapper den fullkomment passive fuglen på hodet.

«Be den om forlatelse for det du gjorde,» sier den unge mannen.

«Om forlatelse,» mumler Bengi. «Kan vi fikse vingen? Kan vi spjelke den?»

Den unge mannen rister på hodet. «Den er en vill skapning,» sier han. «Den finner finner seg ikke i noe spjelking. Det er greit. Den er klar til å dø. Den har godtatt det. Se. Se på øynene. Den er allerede død.»

«Den kan få ligge i køya mi,» sier Bengi. «Jeg kan mate den til den blir bedre.»

«Snu deg,» sier den unge mannen.

Bengi skjønner ikke.

«Snu deg,» sier den unge mannen.

Til Inés, som står og tørker gutten, hvisker han, Simón: «Ikke la ham se på.»

Hun trykker guttens hode inn mot skjørtet sitt. Han stritter imot, men hun er bestemt.

Den unge mannen holder fuglen fast mellom knærne. En rask bevegelse, og det er gjort. Hodet faller slapt ned; det kommer en hinne over øynene. Han rekker det fjærkledde kadaveret til Bengi. «Gå og begrav den,» befaler han. «Nå med en gang.»

Inés slipper gutten. «Bli med vennen din,» sier han, Simón. «Hjelp ham å begrave anden. Pass på at han gjør det ordentlig.»

Senere kommer gutten bort til ham og Inés mens de arbeider mellom vinstokkene.

«Fikk dere begravet den stakkars anden?» spør han.

Gutten rister på hodet. «Vi klarte ikke å grave et hull til den. Vi hadde ingen spade. Bengi gjemte den i buskene.»

«Det er ikke bra. Når jeg er ferdig for dagen, skal jeg gå og begrave den. Du kan vise meg hvor.»

«Hvorfor gjorde han det?»

«Hvorfor den unge mannen gjorde slutt på dens lidelser? Det sa jeg jo. Den ville ha vært hjelpeløs med en brukket vinge. Den ville ha nektet å spise. Den ville ha syknet bort.»

«Nei, jeg mente hvorfor gjorde Bengi det?»

«Det var sikkert ikke vondt ment. Han bare kastet stein, og det ene førte til det andre.»

«Kommer ungene også til å dø?»

«Selvfølgelig ikke. De har en mor til å passe på seg.»

«Men hvem skal gi dem melk?»

«Fugler er ikke som oss. De drikker ikke melk. Uansett er det mødre som gir melk, ikke fedre.»

«Kommer de til å finne en padrino?»

«Jeg tror ikke det. Jeg tror ikke fugler har padrinos, akkurat som de ikke har melk. Padrinos er en menneskeinstitusjon.»

«Han angrer ikke, Bengi. Han sier at han angrer, men han angrer ikke på ordentlig.»

«Hvorfor tror du det?»

«Fordi han ville drepe den anden.»

«Jeg er ikke enig, gutten min. Jeg tror ikke han visste hva han gjorde, ikke helt. Han bare kastet stein slik gutter gjerne gjør. Innerst inne mente han ikke å drepe noen. Etterpå, da han så hvilken vakker skapning fuglen var, da han så hvor forferdelig det var, det han hadde gjort, angret han.»

«Han angret ikke på ordentlig. Det sa han til meg.»

«Om han ikke angrer nå, så kommer han snart til å gjøre det. Samvittigheten hans kommer ikke til å la ham få fred. Det er slik vi mennesker er. Hvis vi begår en ond gjerning, får vi ingen glede av det etterpå. Det sørger samvittigheten for.»

«Men han strålte! Jeg så det! Han strålte og kastet så hardt han kunne! Han ville drepe dem alle sammen!»

«Jeg vet ikke hva du mener med strålte, men selv om han strålte, selv om han kastet stein, beviser det ikke at han innerst inne mente å drepe dem. Vi kan ikke alltid forutse følgene av våre handlinger – særlig når vi er små. Husk at han tilbød seg å ta vare på anden med den brukne vingen, la den ligge i køya si. Hva mer kunne han gjøre? Gjøre ugjort at han hadde kastet stein? Det går ikke an. Du kan ikke gjøre om på fortiden. Gjort er gjort.»

«Han begravde den ikke. Han bare slengte den i buskene.»

«Det er jeg lei for, men anden er død. Vi kan ikke bringe den tilbake. Vi to skal gå og begrave den straks dagens arbeid er over.»

«Jeg ville kysse den, men Bengi ga meg ikke lov. Han sa den var skitten. Men jeg kysset den likevel. Jeg gikk inn i buskene og kysset den.»

«Bra, det er jeg glad for å høre. Det betyr nok mye for den å vite at noen var glad i den og kysset den etter at den døde. Det vil også bety mye for den å vite at den fikk en ordentlig begravelse.»

«Du kan begrave den. Jeg vil ikke begrave den.»

«Greit, jeg skal gjøre det. Og hvis vi kommer tilbake i morgen tidlig og graven er tom og hele andefamilien svømmer rundt i dammen, far og mor og alle ungene, da vet vi at et kyss virker, at et kyss kan vekke noen opp fra de døde. Men hvis vi ikke ser den, hvis vi ikke ser andefamilien –»

«Jeg vil ikke at de skal komme tilbake. Hvis de kommer tilbake, kaster Bengi bare stein på dem igjen. Han angrer ikke. Han bare later som. Jeg vet at han later som, men du tror meg ikke. Det gjør du aldri.»

Noen spade eller hakke er ikke å oppdrive, så han låner en dekkspak fra lastebilen. Gutten viser ham hvor kadaveret ligger. Fjærene har allerede mistet sin glans, og øynene er fulle av maur. Med dekkspaken hakker han et hull i den flintharde jorden. Det er ikke dypt nok, han kan ikke late som det er en anstendig begravelse, men han slipper likevel den døde fuglen nedi og dekker den til. En svømmefot stikker stivt ut. Han finner noen steiner og legger dem over graven. «Sånn,» sier han til gutten. «Det er det beste jeg kan få til.»

Da de besøker stedet neste morgen, er steinene spredt og anden borte. Det er fjær overalt. De leter, men finner bare hodet, med tomme øyenhuler, og én fot. «Jeg er lei for det,» sier han, og begir seg tilbake til arbeidsgjengen.