Kristin Harmel

Der valmuene vokser

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Kristin Harmel

Der valmuene vokser

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Til Holly Root, Abby Zidle og Kristin Dwyer,

som alle nylig har tatt viktige karrierebeslutninger med nye

utfordringer. Jeg er så stolt av dere – og så takknemlig for den profesjonelle støtten og det vidunderlige vennskapet jeg får fra dere.

Jeg er så heldig som har dere i livet mitt.

Og til alle dere som har vært sterke nok til å kjempe for det

dere tror på – i både stort og smått. Selv den minste lille modige handling bidrar til å gjøre verden til et bedre sted.

Måtte dere alltid holde fast ved motet til å følge hjertets stemme.

Kapittel 1

Mars 2002

Hun sover ved siden av meg; den smale brystkassen stiger og synker, og jeg savner henne allerede.

Sanden i timeglasset renner ut, sildrer nådeløst mot slutten. Det er aldri nok tid, ikke når et annet menneske er blitt en del av deg selv. Vi var heldige som overlevde krigen, min kone og jeg, og det går ikke en dag uten at jeg tenker på dem vi mistet. Jeg vet at det er grådig å ønske seg bare én uke til, én måned til, ett år til sammen med henne, når vi allerede har fått så mye tid. Det siste halve århundret har vært en gave vi aldri hadde regnet med, kanskje en gave vi aldri hadde fortjent.

Og likevel klarer jeg ikke å gi slipp. Jeg kan ikke forestille meg en verden uten henne, for livet mitt begynte ikke for alvor før jeg traff henne. Men jeg er like maktesløs når det gjelder å beskytte henne her og nå som jeg var den gangen i Paris for mange år siden, selv om jeg prøvde å lure meg selv til å tro at jeg hadde en viss kontroll, både den gangen og nå.

Jeg reiser meg stille, forsiktig så jeg ikke skal forstyrre henne. Når hun våkner, vender smertene tilbake igjen, så selv om jeg lengter etter selskapet hennes, er jeg takknemlig for at hun har fred for øyeblikket.

Jeg tusler ut på kjøkkenet, koker vann i den elektriske kjelen, trekker te – Earl Grey – og tar den med meg ut på verandaen foran huset. Det er mars, så luften er skarp, så skarp som den kan bli her i Antelope Valley, rundt ti mil nord for Los Angeles. Jeg ser ut i den disige morgenen, og pusten setter seg fast i halsen på meg da jeg får øye på den – vårens første blomst. I løpet av noen uker vil blomstene springe ut i strålende nyanser av gult, oransje og rødt. Min kone vil nesten helt sikkert være borte da, men nå får hun i det minste oppleve denne, den første spede innledningen til valmuesesongen.

«Tusen takk,» sier jeg og retter blikket oppover, dit hvor jeg innbiller meg at Gud må være. «Tusen takk for dette.»

Jeg har snakket mye med Gud i det siste, og det er pussig, for under krigen ville jeg antagelig ha argumentert for at han ikke eksisterte. Men i de mellomliggende årene har jeg overrasket meg selv med langsomt å finne veien tilbake til troen. Det begynte med datteren vår, Nadia, for det lar seg ikke benekte at hun var et mirakel. Og da hun hadde fått tre friske og sunne barn selv, trodde jeg enda litt til. Da barnebarna våre ga oss oldebarn, og min kone og jeg fremdeles var her, hadde jeg ikke annet valg enn å anerkjenne en høyere makt.

På den andre siden har jeg kanskje visst hele tiden, på et eller annet plan, at han var der, for hvilken annen forklaring kunne det være på at min kone og jeg fant hverandre midt i alt kaoset den gangen for lenge siden?

Som jeg sitter og kikker utover de bølgende markene, ser jeg livet vårt folde seg ut der, datteren vår som virvler rundt i solskinnet, barnebarna våre som leker sisten mellom blomstene. Jeg tar en slurk te og blunker et par ganger for å klarne blikket. Jeg er blitt plagsomt lettrørt i det siste. Det er ikke meningen at menn skal gråte, og spesielt ikke menn i min generasjon. Men når det gjelder mitt livs store kjærlighet, står jeg maktesløs mot tidevannet.

Jeg tømmer tekoppen og går inn i huset igjen for å se til henne. Hun burde ha sovet fremdeles, men jeg finner henne i sengen med åpne øyne og hodet på skakke mot døren. Hun er fortsatt vakker, til tross for alderen, og til tross for at hun er preget av den kreftsykdommen vi oppdaget for sent. «God morgen, elskede,» sier hun.

«God morgen, kjæresten min.» Jeg tvinger frem et smil.

«Har valmuene begynt å blomstre ennå?»

Jeg nikker, og hun får tårer i øynene. Jeg vet at det er lykketårer, og jeg deler hennes glede. «Bare én foreløpig,» sier jeg. «Men de andre ligger nok ikke langt etter.»

«Hvilken farge? Hvilken farge har den første?»

«Rød. Årets første valmue er rød.»

«Selvfølgelig.» Hun legger seg bedre til rette og smiler. «Selvfølgelig er den det.»

Hun retter blikket mot meg igjen, og vi ser på hverandre en lang stund. Som alltid når jeg ser inn i øynene hennes, forsvinner det ene tiåret etter det andre, og jeg føres tilbake til den dagen da jeg så henne første gang.

«Jeg må be deg om noe,» sier hun lavt.

«Ja.» Jeg vet hva det er før ordene kommer.

«Jeg vil opp på toppen av bakken, bare én gang til. Vær så snill.»

«Jeg skal ta deg med dit.» Kreftene mine er svekket med tiden – jeg hadde et hjerteattakk i fjor, og jeg har ikke vært helt meg selv etter det. Men jeg vet at dette kommer til å bli det siste ønsket jeg får fra min kjære kone, og jeg akter å oppfylle det, koste hva det koste vil. «Vi kan dra når du er klar for det. Men la oss vente noen dager, til valmuene står i full blomst.» Det er selvfølgelig en anmodning som er delvis egoistisk begrunnet. Jeg vil gi henne en grunn til å holde fast ved livet litt lenger, og bli her hos meg.

Hun smiler. «Du har rett.» Hun er allerede på vei vekk fra meg, øyelokkene er tunge, blikket uklart. «Men det var hun som skulle ha vært her,» hvisker hun etter en liten stund. «Det har alltid vært hennes plass.» Jeg vet nøyaktig hvem hun snakker om – den beste venninnen sin, hun som var som en søster for henne, og som vi mistet så meningsløst for mange, mange år siden.

«Gud hadde en plan, elskede.» Jeg kan ikke si det jeg virkelig har lyst til, nemlig at jeg er takknemlig for at det var min kone som overlevde. Det er egoistisk og grusomt å tenke slik, ikke sant? Ingen skulle ha dødd i det hele tatt. Men skjebnen er ikke alltid rettferdig.

«Jeg får snart treffe henne igjen.» Stemmen hennes er så svak at jeg knapt nok kan høre den da hun tilføyer: «På den andre siden. Tror ikke du også det?»

«Ikke dra fra meg ennå,» sier jeg. «Vær så snill.» Og da hun faller i søvn igjen, synker jeg ned i stolen ved siden av henne og begynner å gråte. Jeg vet ikke hvordan jeg skal klare å leve uten henne. Sannheten er at hun har vært alt for meg, helt fra den dagen jeg traff henne. Hele livet mitt. Hele eksistensen min. Jeg vet ikke hvordan jeg skal klare å ta avskjed med henne.

Kapittel 2

Desember 1938

Allerede første gang Ruby Henderson så Marcel Benoit, visste hun at livet hennes kom til å endre seg snart.

Da hun kom inn på Café Claude på vestsiden av Central Park en fuktig og kald torsdag ettermiddag, var hun bare ute etter å bli varm. Det var tre dager før jul, og hun hadde ennå ikke vennet seg til de iskalde vintrene her i nordøst. Den gjennomtrengende kulden hjalp ikke akkurat på hjemlengselen heller. Hun hadde ikke klart å skrape sammen penger nok til en billett tilbake til Sør-California i skoleferien, men gjensynet med foreldrene ville vel uansett bare ha gjort ensomheten enda verre. Og dessuten hadde det faktisk vært Ruby selv som insisterte på at det ville være en god idé å reise fra den lille ørkenbyen den gangen for fire år siden, for å studere på Manhattan. Jeg er på jakt etter et stort liv, hadde hun erklært med all den selvtilliten hun kunne mønstre. Og jeg finner det ikke her, langt utenfor allfarvei.

Men nå når hun var omgitt av mødre som gikk hånd i hånd med forventningsfulle, glade barn i tykke jakker, og med julesanger og duften av ristede kastanjer i luften, tok hun seg i å ønske at hun ikke hadde vært så alene. Noen snøfnugg begynte å dale ned fra det grå skydekket. Hun sukket, snudde seg vekk fra vinduet og konsentrerte seg om Fitzgeralds The Beautiful and Damned. Hun kunne alltid finne trøst i en god bok.

Hun hadde akkurat tatt en slurk av kaffen da døren til kaféen ble åpnet og et gufs av iskald vind kom inn, fulgt av en mann i en svart ullfrakk. Han tok av seg hatten og avdekket en tykk manke av mørkt hår og fint meislede trekk som fikk henne til å tenke på Cary Grant. Pusten satte seg fast i halsen på Ruby da hun så ham. Det var noe ved ham, noe mystisk og magnetisk, som gjorde det umulig å se vekk.

Mannens blikk landet på henne, og han smilte – et langsomt, perfekt smil. Han haltet svakt da han gikk bort til bordet rett overfor hennes og satte seg, og da han tok av seg frakken, så hun at han var kledd i en velsittende, marineblå dress. «Hallo der,» sa han, som om de delte et bord, og han var kommet dit ene og alene for å treffe henne. Hun mente at hun oppfattet et snev av en aksent. Han var ung, ikke mer enn fire eller fem år eldre enn henne.

«Hallo.» Hun forsøkte å virke avslappet, som om dette var noe hun opplevde stadig vekk, men hun var redd de brennende kinnene røpet henne.

«Jeg heter Marcel Benoit.» Han så på henne på en måte som fikk henne til å føle at de var de eneste to menneskene i verden.

«Ruby Henderson.»

«Venter du på noen?» Jo, han hadde helt avgjort en aksent, forfinet og eksotisk. Britisk, kanskje? Nei, det stemte ikke.

Ruby trakk pusten dypt og sa det modigste hun noen gang hadde sagt til en mann. Det var tross alt snart jul, og hun hadde ingenting å tape. «Jeg tror kanskje jeg ventet på deg.»

Smilet hans bredte seg langsomt, som sirup. «Men i så fall – får jeg lov å sette meg hos deg?»

Ruby nikket, og han reiste seg, tok frakken og hatten og satte seg midt imot henne. Han luktet av pipetobakk, søtt og krydret, og på nært hold så hun to små fregner rett under det høyre øyet hans. Øyebrynene hans var tette og mørke, og nesen og kinnbena så ut som de var hugget ut i marmor.

«Jeg gikk nettopp og forbannet den uflaksen som gjorde at jeg måtte tilbringe julen så langt hjemmefra,» sa han og holdt blikket hennes fast. «Men nå forstår jeg at det kanskje ikke er så ille likevel.»

«Hvor kommer du fra?»

«Paris.»

Ja, selvfølgelig. Nå kjente hun igjen aksenten, måten han førte seg på, måten han kledde seg på. Han var altfor stilig til å høre hjemme noe annet sted.

«Du leser Fitzgerald, ser jeg.» Han nikket mot boken hennes. «Han var svært begeistret for hjembyen min.»

«Å, men det er jeg også. Ikke for det, jeg har aldri vært der. Men jeg har alltid drømt om det. Alle yndlingsforfatterne mine har oppholdt seg der, forstår du. Hemingway. Gertrude Stein. Fitzgerald, selvfølgelig. Jeg ville ha gitt hva som helst for å oppleve lørdagssalongene deres!» Hun følte seg plutselig tåpelig. Det hadde ikke vært meningen å lyde så ung, så naiv.

Men det virket ikke som han registrerte det. «Å ja, på rue de Fleurus. Jeg kjenner godt til dem. Min far var en av Matisses mesener.»

«Henri Matisse? Maleren?»

«Ja. Han og far kjente hverandre før krigen. Og han tok med seg faren min til madame Steins salong et par ganger.»

«Er din far kunstner?»

«Bare kunsthandler, er jeg redd. Han døde for noen år siden.»

«Det gjør meg vondt.» En tung taushet senket seg mellom dem, og Ruby var glad da servitrisen brøt inn for å spørre Marcel hva han ville ha. Han bestilte en kopp svart kaffe og spurte Ruby om hun ville dele et stykke eplekake med ham. Ruby lurte på hvordan de allerede kunne ha kommet så tett innpå hverandre at de kunne dele en dessert. Men hun hadde ingenting imot det.

«Hva gjør du her i New York?» spurte hun.

Han gransket henne et øyeblikk. «Jeg trodde jeg var her i forretningsøyemed. Men nå går det opp for meg at det kanskje er en helt annen årsak til det.»

«Og hva er den?»

Han lente seg frem og møtte blikket hennes igjen. «Kanskje for å treffe drømmekvinnen min.»

De giftet seg i juni, i kirken på hennes hjemsted i California, like etter at Ruby hadde tatt sin eksamen, og da juli måned kom, var hun etablert i Paris. Marcel hadde ikke fortalt henne at den rommelige leiligheten på rue Amélie som han hadde arvet etter foreldrene sine, hadde utsikt til toppen av Eiffeltårnet, eller at den lå i samme bygning som et lite kunstgalleri ved navn La Ballerine, der de smale vinduene var fylt med en stadig skiftende utstilling av vakre malerier og skulpturer laget av lokale kunstnere, alle med ballett som tema. Han hadde ikke fortalt henne om madame Lefèvre, som var halvt blind og helt døv, og som i hvert fall i navnet tjenestegjorde som bygningens portnerkone, eller om lyden av kirkeklokkene, som runget gjennom gatene hver søndag morgen, som en konsert av vakre lyder. Men dette var de detaljene som gjorde de nye omgivelsene levende for henne.

Foreldrene hennes hadde ikke vært begeistret over at hun skulle reise, men Ruby hadde allerede bestemt seg. Hun elsket Marcel, og hun ville skape seg et liv sammen med ham. Det livet skulle de leve i Paris, i hvert fall foreløpig, og selv om hun kom til å savne foreldrene sine, lengtet hun etter eventyr, noe som kunne sprenge grensene for den lille verdenen som hadde vært hennes så langt.

«Det er ikke størrelsen på din verden som bekymrer meg,» hadde faren sagt, grå i ansiktet, da hun forklarte ham alt dette bare noen dager før bryllupet. «Europa er en kruttønne, jenta mi. Jeg var der under den store krigen. Kontinentet har kort lunte, og det eneste som skal til, er at noen setter fyr på den. Nå ser det ut til at Hitler holder en fyrstikk i hånden.»

Ruby ristet på hodet. Hun leste jo tross alt New York Times, hun forsto seg på europeisk politikk. «Nei, far. Tyskland er tilfreds nå, etter at de har fått Sudetenland …»

Faren avbrøt henne. «Det er ikke nok for dem.»

Hun var overbevist om at han var overdrevent engstelig. «Ikke vær bekymret, far. Jeg kommer hjem og besøker dere ganske snart.»

Han så lenge og inngående på henne før han nikket. «Om Gud vil.»

Og nå var Ruby her i Paris og understreket poenget sitt ved å leve et muntert liv i den byen hun alltid hadde drømt om. Hun og Marcel drakk champagne på de fineste kaféene, deltok i de fineste selskapene, kledde seg i de fineste motene. Arbeidet hans som kunsthandler for det firmaet faren hans hadde grunnlagt, var innbringende, og plasserte dem i de fremste kretser i Paris. Ganske visst brukte ikke Ruby universitetsutdannelsen sin, men hun følte seg trygg på at hun gjorde noe bedre – hun sugde til seg livet. Når hun en vakker dag ble lærer, ville hun bli desto bedre i jobben som følge av alle de erfaringene hun skaffet seg nå. Eller kanskje skjebnen hadde utpekt henne til å gjøre noe annet, noe helt spesielt, her i Frankrike. Fremtiden lå vidåpen for henne.

Paris fremsto på ingen måte som en by på randen av en krig, slik faren hadde advart henne om, men etter hvert som månedene gikk, vokste det frem en stadig sterkere fornemmelse av at Tyskland bare spilte skuespill. Det vakte et økende ubehag i Ruby. Var det likevel noe sant i det faren hadde sagt?

«Vi har det bra,» sa Marcel fast hver gang Ruby brakte emnet på bane. «Du burde ikke bruke så mye tid på å engste deg.» Han nektet å diskutere politikk med henne, og det plaget henne. Hadde han ikke vært klar over helt fra første dag at hun var interessert i det som foregikk i verden? Han hadde sagt en gang at det var en av de tingene han elsket ved henne. Men nå virket det som om han foretrakk å ta henne med til storslåtte selskaper og ball, der hennes oppgave var å glitre stillferdig ved hans side. Og selv om hun likte selskapeligheten, følte hun det etter hvert som om de bare opprettholdt en fasade. Av og til syntes hun det var som om hele byen gjorde det samme.

«Jeg tror krigen kommer enten vi liker å innrømme det eller ei, Marcel,» sa hun en sen augustkveld da de var på vei hjem fra et ball på Hôtel Salé på høyre bredd. Det var en amerikansk kvinnelig arving som hadde vært vertinne for den storslåtte festen, og Ruby følte seg oppildnet etter å ha tilbrakt kvelden sammen med andre tilflyttere til Frankrike, som faktisk hadde vært interessert i synspunktene hennes. «Vi kan ikke bare stikke hodet i sanden lenger.»

«Jeg ville aldri utsette deg for fare, elskling.» Marcel så ikke på henne.

«Men er du ikke bekymret? En krig ville snu opp ned på alt. Tenk om Hitler vil ha Paris som en fjær i hatten?»

Drosjen kjørte bortover rue de Grenelle, og skyggen av Eiffeltårnet kom til syne. «Ja, det ville være litt av en fjærpryd,» mumlet Marcel og kastet et blikk på tårnet som tegnet seg som et spøkelse mot den måneklare himmelen. «Men vi kommer ikke til å la det skje, skatten min.»

«Hvem kommer ikke til å la det skje? Det ser ikke ut til at den franske regjeringen gjør annet enn å tie og samtykke, og hæren er ikke klar til innsats.» Bilen svingte inn i rue Amélie og stanset.

Marcel steg ut og åpnet Rubys dør for henne. «Du skulle ikke lese så mye om ting du ikke forstår. Stoler du ikke på meg?»

Hun presset leppene sammen. Hun verket etter å fortelle ham at hun faktisk forsto hva det dreide seg om, at hun var mye gløggere enn han tiltrodde henne nå for tiden. Når hadde han sluttet å høre på henne? Men det var sent, champagnen fikk det til å gå rundt for henne, og plutselig følte hun seg helt utkjørt. «Selvsagt stoler jeg på deg,» sa hun da Marcel holdt den brede, røde døren til bygården deres åpen for henne og gikk foran henne opp trappen til leiligheten deres i andre etasje. «Det er Hitler jeg ikke stoler på.»

«Men da er det jo betryggende å tenke på,» sa Marcel og låste opp inngangsdøren, «at du ikke er gift med ham.»

Mindre enn en måned senere, den første september, kom nyheten om at Hitlers tropper hadde invadert Polen, og at den franske hæren mobiliserte. To dager senere var Frankrike og deres britiske allierte offisielt i krig med Tyskland. Og selv om livet gikk sin gang i Paris, og teatrene og kaféene var fylt til bristepunktet av mennesker som iherdig forsøkte å unnslippe virkeligheten som snek seg innpå dem, lot det seg ikke lenger fornekte at mørket sto og ventet utenfor portene.

«Maginotlinjen holder,» gjentok pariserne gang på gang, med øyne som lyste av fortvilelse. Ruby ville også gjerne tro at de forsterkede grensene var trygge. Men hun hadde ført seg selv bak lyset da hun kom hit. Og nå visste hun at hun ikke hadde annet valg enn å stirre rett inn i fremtiden, enten hun likte synet av den eller ikke.

Kapittel 3

Desember 1939

Hanukka kom tidlig det året, og Charlotte Dacher følte det som om selve høytiden skyndte seg for å inntreffe tidligere enn beregnet. Kanskje den også var plaget av mørke forutanelser om fremtiden.

Papa hevdet selvsagt at det var latterlig å tenke slik. Det virket bare som om hanukka kom ekstra tidlig fordi den femogtyvende dagen av kislev på den hebraiske kalenderen falt tidligere enn vanlig på den kalenderen resten av verden brukte. «Hanukka forandrer seg aldri,» sa han fast, og Charlotte motsto fristelsen til å skjære en grimase, for det virket ikke som papa trodde at noe som helst forandret seg. Selv når de snakket om de dystre nyhetene om måten jødene i Tyskland og Polen ble behandlet på – de nyhetene vennene til Charlotte hvisket om på skolen – presset han bare leppene sammen og sa: «Men dette er Frankrike. Vi er franske nå. Det er ingenting som kan forandre på det.»

Men var det sant? Mesteparten av tiden tenkte ikke Charlotte noe særlig på religion i det hele tatt. Men i det siste var det noen av de andre barna som hadde kalt henne stygge ting. De sa blant annet at hun hadde stor nese, noe som var helt latterlig, for nesen hennes hadde akkurat samme størrelse som nesen til Thérèse Petit, og alle visste at Thérèse Petit var den peneste jenta på skolen, og katolikk attpåtil. Likevel lot det til at spesielt Jean-Marc Thibodaux alltid hadde en fornærmelse klar til henne. Han kalte henne en «skitten jøde» og sa at hun skulle dra tilbake dit hun kom fra. Vennene hans lo den første gangen han sa det, da hun så uforstående på ham og påpekte at hun faktisk var født her i Paris, akkurat som ham. «Men ikke foreldrene dine,» hånflirte han. «Faren min sier at du ikke hører hjemme her.»

Slik var det altså – ordene kom fra foreldrene til skolekameratene hennes. Vissheten fikk Charlotte til å føle seg litt bedre og litt verre på samme tid. Bedre fordi det egentlig ikke handlet om henne. Verre fordi det ikke var rettferdig at hun måtte stå frem som representant for en religion hun knapt nok praktiserte. Det var jo ikke akkurat slik at hun gikk rundt og tenkte på toraen hele tiden.

«Overhør dem,» hvisket Micheline da hun så at Charlotte var på gråten. «De er noen svin. Du vet det. Nøff, nøff.» Venninnens grynting fikk alltid Charlotte til å le, og hun visste at Micheline hadde rett. Men det gjorde vondt likevel.

«Hvorfor må vi i det hele tatt være jødiske?» spurte hun foreldrene over middagen den første kvelden av hanukka. Hun visste at spørsmålet ville virke opprivende på dem, men det ville vært så mye enklere hvis de var kristne. De måtte da innse det?

«Hysj, Charlotte,» sa papa. «Ikke snakk om noe du ikke forstår.»

Charlotte ble like opprørt hver gang faren behandlet henne som et barn. «Hvordan kan jeg forstå noe når du aldri snakker med meg om noe?»

Faren stirret olmt på henne, men så roet han seg ned. «Du burde leke med dukker, ikke bekymre deg for politikk og religion.»

«Jeg har ikke lekt med dukker på flere år. Jeg er nesten elleve.»

«Reuven,» sa maman skarpt. «Snakk med henne.»

Papa sukket, tok av seg brillene og gned seg over neseryggen. Det gjorde han alltid når han visste at han var slått, og det skjedde ofte etter diskusjoner med maman. «Charlotte, det å være jødisk er noe å være stolt av, ikke noe å skamme seg over.»

«Hvorfor erter klassekameratene mine meg da?»

Charlotte så at han krympet seg, men svaret hans kom i en rolig tone. «Fordi de er uvitende. Og grusomhet er uvitenhetens våpen.»

«Men hva om jeg ikke har lyst til å være jødisk?» Charlotte ga seg ikke.

Foreldrene hennes vekslet et bedrøvet blikk. «Kjære deg,» sa papa til slutt. «Din mor er jødisk, og dermed er du også jødisk, i henhold til vår tro. Det er en vidunderlig del av deg. Det kommer det alltid til å være.»

Charlotte åpnet munnen for å protestere, men hun manglet ord. Hun hadde ikke noe ønske om å forandre på den hun var, ikke egentlig. Det var bare det at hun ikke kunne fordra å være annerledes. Hvis hun bare kunne hatt blonde slangekrøller og foreldre som inviterte presten på middag, sånn som Thérèse Petit.

Etter at Charlotte hadde hjulpet til med oppvasken og tent det første lyset på menoraen, den syvarmede lysestaken, sammen med maman og papa, gikk hun ut på den lille altanen utenfor leiligheten deres, som bød på en bitte liten snipp av utsikt til toppen av Eiffeltårnet. Det var yndlingsstedet hennes i hele verden, for når gardinene bak henne var trukket for, fikk hun en liten smule privatliv. Dessuten likte hun å forestille seg at toppen av tårnet i virkeligheten var det høyeste spiret på et slott, og at hun var en prinsesse som en vakker dag ville vende tilbake til sin rettmessige plass på tronen. Ikke at hun noen gang ville fortelle noen om den dagdrømmen – hun visste utmerket godt hvor barnslig det ville få henne til å virke.

«God kveld.»

Charlotte skvatt forskrekket til da hun hørte stemmen som kom fra altanen ved siden av. Hun var alltid alene her ute, og det hadde aldri falt henne inn å se seg om. Hun blunket ut i mørket til hun fikk øye på en ung kvinne med høyrøde lepper og papiljottkrøller i det rødbrune håret, som sto og lente seg mot rekkverket utenfor naboleiligheten.

«Hallo?» svarte Charlotte nølende. Hun hadde sett kvinnen før – hun var nydelig og svært moteriktig. Hun var kanskje tyve eller femogtyve, og hun gikk alltid i pene, skreddersydde kjoler som fremhevet den smale midjen, og høyhælte sko som Charlotte utvilsomt ville ha snublet i. Hun snakket fransk med utenlandsk aksent, men da Charlotte spurte foreldrene om den, hadde faren sagt at det ikke spilte noen rolle hvor kvinnen kom fra, for nå var hun fransk, akkurat som dem.

«For en deilig kveld,» sa kvinnen. Hun så ikke på Charlotte, blikket hennes var rettet mot Eiffeltårnet. «Det er litt kaldt, selvfølgelig. Men det er noe oppkvikkende ved den friske luften, ikke sant? Den river deg ut av en følelse av utilpasshet.»

Hvordan kunne kvinnen vite at Charlotte sto her ute og syntes synd på seg selv?

Etter en liten stund sa kvinnen: «Jeg heter Ruby. Jeg bor her ved siden av deg. Men det ser du jo selvfølgelig.»

«Jeg heter Charlotte,» svarte Charlotte og følte seg plutselig voksen. «Det gleder meg å hilse på deg.»

«Takk, i like måte.» Det ble stille litt, men så spurte kvinnen forsiktig med den underlige aksenten sin: «Er det noe du kunne ha lyst til å snakke om?»

«Unnskyld?»

«Det er bare det at jeg ikke kunne unngå å legge merke til at det virker som du er litt lei deg. Med mindre du snufser fordi du er forkjølet, da. Og i så fall ber jeg selvsagt om unnskyldning for at jeg trenger meg på.»

Charlotte var glad for at mørket skjulte forlegenheten hennes. «Nei. Jeg har det helt fint. Ellers takk.»

«Men i så fall kan du kanskje hjelpe meg med noe?»

«Jeg er bare ti år,» datt det ut av Charlotte. «Eller nesten elleve, da.» Det var aldri noen voksne som hadde bedt henne om hjelp før.

Ruby lo. «Det er helt i orden. Det jeg virkelig trenger, er et godt råd. Jeg er amerikaner, forstår du.»

«Amerikaner?» Charlotte følte seg helt overveldet. Hun hadde aldri truffet en amerikaner før – de immigrantene hun kjente, kom fra Øst-Europa. «Men Amerika er så langt borte.»

«Ja, det er det. Jeg forelsket meg i en franskmann og ble med ham over havet for å bo her. Han har bodd i denne bygningen i lang tid. Du kjenner ham kanskje?»

«Ja, selvfølgelig. Monsieur Benoit. Det vil si, moren og faren min kjenner ham.»

«Jeg skjønner. Nå skal du høre, Charlotte – problemet mitt er at folk av og til behandler meg annerledes fordi jeg er amerikaner. De dømmer meg før de kjenner meg, og det gjør meg ganske trist.»

Det var jo nesten nøyaktig det samme som Charlotte hadde forsøkt å forklare papa! Tenke seg til at den glamorøse kvinnen ved siden av hadde samme type problem! «Det er da faktisk ganske dumt av dem,» sa hun langsomt.

«Hvordan det?»

«Vel,» sa Charlotte og strevde med å sette ord på tankene sine. «Du blir jo ikke annerledes på innsiden bare fordi du er amerikaner. Det er bare én del av deg.»

«Hm. Det er et riktig godt poeng. Men hva synes du jeg skal gjøre med den følelsen det gir meg?»

Charlotte tenkte over dette. «Man kan ikke alltid forandre måten andre mennesker tenker på. Men man kan velge om man vil høre på dem eller ikke – tror ikke du også?»

«Jo, så absolutt,» sa Ruby. «Vet du, Charlotte – jeg tror jeg hadde helt rett. Du er virkelig veldig klok. Jeg skal tenke over det du sa.»

«Ja vel,» sa Charlotte og følte seg plutselig sjenert igjen. Det var så mange spørsmål hun gjerne ville stille Ruby. Hvordan var det i Amerika? Hvor hadde hun lært å snakke så godt fransk? Hva syntes hun om Paris? Var hun bekymret for den krigen som alle sa var på vei til Frankrike? Men Ruby hadde allerede gått bort til terrassedøren, og til sin store skuffelse forsto Charlotte at hun hadde gått glipp av sjansen.

«Takk, Charlotte,» sa Ruby. «Jeg håper vi kan snakke sammen snart igjen.» Og så forsvant hun, og Charlotte sto igjen alene med utsikten over det månebelyste gårdsrommet.

Først senere gikk det opp for Charlotte at kjøkkenvinduet sto på klem, og hvis Ruby hadde stått ute på altanen, hadde hun antagelig hørt hele samtalen mellom Charlotte og foreldrene hennes. Tanken fikk henne til å føle seg nokså dum til å begynne med, men da hun gikk og la seg den kvelden, følte hun seg likevel litt mindre alene.