Elin Brend Johansen

49

Alvestad

En ny verden

De viktigste personene:

Ingrid Alvestad | – | eier av Alvestad
Edvard Alvestad | – | gift med Ingrid
Victoria og Bjørn Anders
Alvestad | – | Ingrids barn med Håkon
Karen Sofie og Embrek
Alvestad | – | Ingrid og Edvards barn, tvillinger
August Møller | – | gift med Victoria
Elisabeth Møller | – | Augusts datter
Louise Engh | – | Ingrids lillesøster, gift med Jakob Engh
Agnes, Kristiane, Alva
og Sigmund Engh | – | Louise og Jakobs barn
Oskar | – | Louises sønn med Sylvester Lysk
Kristoffer Bakken | – | eier nabogården til Alvestad
Ida Bakken | – | gift med Kristoffer
Jon Sigurd Bakken | – | Ida og Kristoffers sønn
Hanna Moen | – | født Bakken, gift med Torstein Moen
Charlotte Krüger | – | Ingrids venninne
Christian Krüger | – | sorenskriver, gift med Charlotte
John Holmeng | – | lensmann i Fet
Pauline Holmeng | – | lensmannens hustru
Jeremias Holmeng | – | lensmannens sønn, fullmektig
Sigrid Holmeng | – | født Bakken, gift med Jeremias
Lavrans | – | Sigrids sønn med Konrad Borge
Eugenie Vilmersen | – | Victorias venninne

Slik sluttet forrige bok:

Ingrid betraktet bygningen som hadde reist seg ved siden av tunet. Kjente en anelse ærefrykt, men også stolthet, og gledet seg til å ta fatt på undervisningen. Hun og Charlotte hadde så mange planer om hvordan de skulle legge alt opp. Hun gledet seg til å se ungene blomstre, til å ta del i utviklingen deres. Det var særlig tilfredsstillende å være vitne til barn som opplevde at de mestret noe nytt, se hvordan selvtilliten blomstret hos dem.

Hun hadde vært opptatt av det mens hun underviste på Kirkegaten skole. Det handlet ikke bare om å lære ungene bokstaver, tall og katekismen. De skulle også vokse som mennesker, føle at de var verdt noe, at de hadde evner. En av de største gavene man kunne gi et annet menneske, var å vise at man trodde på vedkommende. Slikt betydde uendelig mye.

Hun gikk bort og åpnet døren. Strøk hånden over dørkarmen. Det var gjort et særdeles godt arbeid. Det luktet tre, hun elsket den lukten.

Det gjensto noe arbeid inne, blant annet med gulvene. Edvard mente de ville være ferdige i august. Hun gikk fra rom til rom, husket hvordan det hadde vært den gangen den forrige skolestuen sto klar. Stoltheten hun kjente var den samme. Det var en gave å få lov til å skape noe som dette, å ha midler til å kunne gjøre det. Og ikke minst, en flott mann som ledet byggingen slik at hun kunne få drømmen oppfylt. Hun kjente seg heldig som hadde Edvard. Vel hadde han sine sider, og de var ikke enige i alt, men når det virkelig gjaldt, støttet han henne. Hun visste at denne gangen hadde det sittet langt inne, derfor elsket hun ham desto høyere fordi han hadde gått inn i byggingen med iver og sjel.

Hun gikk opp i annen etasje, hvor sovesalen skulle være. Fra vinduet kunne man se taket på Bakken gård. Hun hadde lurt på om hun skulle involvere Ida i undervisningen, for hun var så flink med barn. Ingrid hadde sett hvordan hun tok seg av barnebarna, tålmodig og mild. Alltid med kjærlighet.

Da Ingrid kom ut på tunet, sto det en fremmed vogn der. Hun gjenkjente skolemesteren som var på vei mot henne.

– Fru Alvestad, jeg kommer i et viktig ærend.

– Ja vel? Hun betraktet ham med skepsis. De hadde da ikke noe usnakket sammen? Da hun sa opp sin stilling, hadde han virket lettet.

– Det gjelder Deres planlagte privatskole. Jeg ser at De har kommet langt i forberedelsene. Han nikket mot skolebygningen.

– Vi har igjen noe arbeid inne, men huset er snart ferdig. Vi ser frem til å ta det i bruk. Jeg er overbevist om at det vil bli fint for ungene å lære i disse omgivelsene, få kunnskap om det å drive en gård, hushold og dyr samtidig.

– Det er i den forbindelse jeg har kommet.

– Vi kan tale sammen i salongen, sa Ingrid vennlig. Tankene fløy gjennom hodet. Hun forsto ikke denne plutselige interessen for skolen hennes. Skolemesteren var ikke akkurat kjent som en liberal mann.

Hun ba Vera sette frem kaffe og noen biter fyrstekake. Gjorde sitt beste for å fremstå imøtekommende.

– Det gjelder altså denne planlagte skolen, sa skolemesteren til slutt. –De kan dessverre ikke starte skole her på gården.

Ingrid stirret forskrekket på ham. Skolemesterens frekkhet kjente ingen grenser. Først sa han opp Charlotte, så skulle han legge seg bort i det Ingrid gjorde på sin egen gård.

– Jeg er redd planleggingen har kommet for langt til at vi kan avlyse dette. Som De ser er bygget snart ferdig. Vi tenker å ønske de første elevene velkommen i september, vi tar imot noen få i begynnelsen og utvider etter hvert.

– De kan på ingen måte ta imot elever her på gården. Jeg har snakket med amtmannen. Han deler min bekymring for at vanlige skoleplaner ikke vil bli fulgt. Vi har sendt inn en klage til de rette instanser. Innen den klagen er behandlet, må De la dette arbeidet bero.

– Hvordan kan De bekymre Dem for noe som enda ikke har skjedd? Bygget er ikke ferdig, og De kommer hit og snakker om at skoleplaner ikke blir fulgt. Jeg kan forsikre Dem om at jeg akter å undervise elevene i gjeldende pensum. Jeg har selvsagt satt meg godt inn i lovverket, og jeg kjenner til alle planene fra da jeg underviste ved Deres skole. Elevene kommer ikke til å lide noen nød. Tvert imot tror jeg det vil bli fint for dem å få undervisning på en gård, de vil få praktisk lærdom knyttet sammen med kunnskapen fra skolestuen. Slikt er i mine øyne uvurderlig når de en gang skal ta fatt på voksenlivet.

– Jeg betviler ikke at De har høye tanker om dette, fru Alvestad, men mitt syn står fast. Vi har alt flere skoler i bygden, vi trenger ikke flere. Det vil være i Deres interesse å lytte til meg, De skaper bare vanskeligheter for Dem selv ved å være så stridig. Arbeidet med denne skolen må stanses øyeblikkelig.