Else Berit Kristiansen

2

I krig og kjærlighet

Nytt liv

FORORD

Andre verdenskrig er en del av norsk historie som fremdeles er forbundet med sterke følelser. Det er ikke til å unngå at vi som er vokst opp med foreldre som gjennomlevde disse årene, også har fått merke etterdønningene etter krigen, på både godt og vondt.

Som kjent har krig en tendens til å bringe fram det verste og det beste i mennesker. De mange beretningene fra fangenskap, soldatliv, motstandskamp og hverdagsliv vitner om det. Det samme gjør landssvikoppgjøret, som i det store og hele var tuftet på demokratiske verdier, men som også inneholdt mange hendelser vårt land har liten grunn til å være stolt av i ettertid.

Som ungjente ble jeg aldri lei av å høre mine nærmeste fortelle om sine opplevelser under okkupasjonen og årene etterpå. Dette skapte grobunn for en livslang interesse for hva krig kan gjøre med menneskesinnet. Hva tenkte folk? Hvordan endret de grunnleggende verdiene seg for den enkelte? Og hvilke følger fikk dette?

Et annet spørsmål som alltid har opptatt meg, er hvordan enkeltmennesker ble påvirket av politiske avgjørelser, tatt av krigsherrene på begge sider.

I denne historien følger vi Kristin og hennes familie fra 1939, gjennom krigsårene og tiden etterpå. Jeg har valgt Trysil-traktene, dels fordi jeg har mine røtter der, men også fordi Trysil var et sentralt område under krigen. Kongen og regjeringen rømte gjennom disse traktene, grensetrafikken og motstandskampen var betydelige her – men det må også nevnes at Quisling hadde mange tilhengere i distriktet. Disse motsetningene har gitt meg stoff til flere av de konfliktene jeg har tatt opp i fortellingen.

Når det gjelder det historiske, har jeg gjort alt som står i min makt for å gjengi hendelsene så korrekt som mulig. Allikevel vil jeg ta forbehold om at det kan være ting som er utelatt, eller ikke er helt korrekte.

I arbeidet med å innhente data fra krigsårene har jeg støtt på ulike versjoner av den samme hendelsen. Det har vært hevdet at noen avisartikler var basert på rykter, som det naturlig nok var mange av i den kaotiske tiden. Man må også ta i betraktning at menneskene jeg har snakket med, kan ha opplevd ting på forskjellige måter.

Hovedpersonen i denne historien er løselig basert på min mormor. Under krigen levde hun faktisk under lignende forhold som dem som beskrives i bøkene. Dermed kan man si at deler av historien er basert på virkelige hendelser – men det er også det eneste som er sant. Resten er høstet fra egne og andres livserfaringer og brukt til å skape en fortelling som jeg håper du vil ha glede av å lese.

Oslo i oktober 2006

Else Berit Kristiansen

Slik sluttet forrige bok:

Stille listet hun seg ut av kammerset. Hun stakk de nakne føttene ned i farens støvler og tok på seg strikkejakken med skjelvende hender. Regnet slo mot henne da hun åpnet kjøkkendøren. Hun kvalte et hikst og skyndte seg ut. Hendene ristet så hun måtte tviholde på lommelykten da hun lyste over gårdsplassen.

Synet som møtte henne var som et knyttneveslag i magen. Tykk røyk veltet ut av glipene i smiedøren. Det sev røyk gjennom sprekkene i plankeveggen også! Hun kastet et blikk i samme retning som vinden. Røyken hadde nådd himmelen over elven.

«Å, Gud, mamma er der inne!» gispet hun. Så la hun på sprang. Hun falt, kom seg opp igjen, og falt på nytt. Ropene var tydeligere nå.

«Hjeeelp!» Lyden av stemmen skar i hjertet hennes.

«Jeg kommer!» hikstet hun. Halsen var blitt så trang at det bare lød som en hvesing. Hun prøvde en gang til. «Jeg kommer, mamma!»

Kapittel 1

Kristin holdt på å bli kvalt av røyken som veltet ut av smia. Hun slapp lommelykten på bakken og famlet desperat etter slåen. «Jeg kommer mamma!» ropte hun igjen, men ordene ble kvalt av en hivende hoste.

Hun fikk opp døren og forsøkte å vifte vekk noe av røyken med hånden. Det var nytteløst. Raskt dro hun opp den våte nattkjolen og holdt den foran munnen, så kastet hun seg ned på kne og famlet etter lommelykten. Regnet pisket henne i ansiktet. Bildene fra drømmen med de blodige håndklærne flimret forbi bak øyelokkene. Hun knep øynene hardt sammen. Kjære Gud, ba hun, ikke la det være sant denne gangen! Hvorfor kunne det ikke bare ha vært en vanlig drøm?

Sanseløs av redsel krabbet hun inn på smiegulvet. Hun skvatt og kvalte et utrop da hun støtte borti en vaskebøtte som stod ved grua. Den veltet. Grønnsåpevannet rant utover plankene.

«Mamma!» skrek hun. Hun hørte moren hoste.

«Ikke kom opp, Kristin! Jeg har spyttebakken her!»

Glør som hadde sprutet ut fra grua, brant seg inn i hendene og knærne hennes. Hun kjente lukten av svidd kjøtt, men følte ingen smerte. Hun kom seg på bena. Med skjelvende hender holdt hun lommelykten og lyste rundt i rommet. Det lå glødende kullbiter flere steder. Noen av dem hadde satt seg i plankene og tatt fyr.

En tanke slo ned i henne. Kokekaret! Hun kunne bruke vannet til slokkingen! Man da hun prøvde å hekte det ned, så hun hva som hadde hendt. Festet hadde røket, slik at karet hadde falt ned i glørne. Vannet hadde skvulpet over og skapt en røykutvikling som det smale pipeløpet ikke klarte å ta unna.

Hun dro ned ermene på strikkejakken og grep tak i håndtaket på kokekaret. Det freste, og røyken sved i øynene. Desperat kjempet hun for å holde dem oppe. Hun knep munnen sammen og forsøkte å holde pusten. Der! Røykutviklingen avtok med en gang hun fikk vekk kokekaret.

Det rev i lungene mens hun slengte vann rundt i rommet. Først på de stedene der det hadde begynt å ta fyr, deretter fikk hun slokket kullbitene som lå og glødet. Hun slapp kjelen, falt på kne og la hodet ned på gulvplankene. Her nede kunne hun så vidt puste. Hun trakk inn to dype åndedrag og kom seg opp igjen. Med lommelykten i hånden sjanglet hun bort til stigen. Knærne skalv da hun klatret opp på kvistrommet.

Synet som møtte henne, var ikke til å bære. Hun ble stående, ute av stand til å røre seg. Moren satt halvt oppreist sengen og stirret på lommetørkleet hun hadde mellom hendene. Det var gjennomtrukket av blod som rant mellom fingrene hennes og videre nedover armene. Røyken og lyset fra parafinlampen fikk henne til å se enda mer gusten ut enn vanlig. Kristin svelget. 

«Mamma?»

Moren fikk en ny hosteri. Hun grep etter spytteflasken. Skrekken lyste ut av øynene hennes.

Kristin måtte tvinge seg til å gå bort til sengen. Varsomt lirket hun det blodige lommetørkleet ut av hendene på moren og skjøv henne forsiktig tilbake mot putene.

«Nå skal jeg vaske deg, så vil du føle deg bedre.»

Lyden fra lemmene som slo mot veggen, var som torden i ørene. Hun skyndte seg å slå dem opp og enset ikke regnet som plutselig slo inn i rommet. Raskt stakk hun hodet ut og trakk lungene fulle av frisk luft. Hun hørte faren komme løpende.

«Vann!» stønnet moren bak henne.

«Vent litt, mamma.» Hun løp bort til åpningen i gulvet og ventet på at faren skulle komme til syne. Lyset fra lommelykten hennes skar gjennom røyken i smia.

«Kristin!»

«Jeg er her, pappa!» Hun myste for å se bedre. Vinden hylte gjennom rommet.

«Hva har skjedd?» Faren begynte å klatre opp stigen.

Hun rettet lyset mot øynene hans. Han stoppet og holdt en hånd foran ansiktet.

«Kokekaret hadde falt ned i varmen.» Hun hørte at stemmen hennes skalv. «Jeg har slukket alt, pappa, det er ingen fare lenger.»

«Er alt i orden med deg, Kristin?»

«Ja da.» Hun trakk i den våte nattkjolen og gjemte hånden bak på ryggen. «Det går bra.»

«Hvordan er det med mamma? All den røyken …» Han tok et trinn til.

«Ikke kom opp, pappa!» Hun boret blikket sitt i hans. Han stoppet. Øynene som møtte hennes, holdt på å bringe henne ut av fatning. Hun trakk pusten dypt ned i de såre lungene. «Gå inn til de andre! Jeg skal ordne opp her.»

Moren hostet og gråt bak henne.

«Men Audine … Jeg …»

«Gjør som jeg sier, gå inn til jentene! De er sikkert våkne og engster seg.»

Nølende gikk han ned igjen. De spørrende øynene slapp ikke hennes. Hun la seg på kne og kastet lommelykten ned til ham. Han lyste rundt i smia.

«Det ordner vi i morgen!» ropte hun. «Steng døren. Det blåser tvers igjennom her!»

Han nikket.

Endelig gikk han. Det ble stillere da han hadde lukket døren nede.

Kristin fant fram et munnbind og helte vann i vaskevannsfatet. Hånden som holdt muggen, var plutselig blitt stø som et fjell. Undrende ble hun stående og kjenne hvor rolig hun var. Hun kastet et blikk på seg selv i speilet. Det var blodflekker på munnbindet. Brannsårene i håndflatene hennes var åpne. Det gjorde vondt da hun trakk på seg gummihanskene. Hun brettet ut et laken på gulvet og kastet morens blodige lommetørkle oppå det.

«Jeg kommer til å dø, Kristin. Jeg er så redd!» Morens stemme var bare en lav hvisking, men hun hørte ordene helt tydelig.

«Ikke snakk, mamma, det gjør det bare verre.» Hun fant fram rene håndklær, satte vaskevannsfatet i morens fang og begynte å vaske henne med dirrende hender. Det surklet svakt i morens innsunkne bryst. Kristin prøvde å stenge den vonde lyden ute og konsentrerte seg om den ulende vinden og klapringen fra lemmene.

«Jeg er her hos deg, mamma,» hvisket hun. «Dette skal du ikke gjennomgå i ensomhet.»

En mager, skjelvende hånd la seg mot ansiktet hennes. Kristin så opp. Morens øyne var fylt av takknemlighet. Hun strøk kinnet hennes med tommelen, slik hun pleide å gjøre da Kristin var liten. Hun lukket øynene et øyeblikk mens hun nøt den gode følelsen.

Da hun åpnet dem igjen, hadde moren fått et fredelig drag over ansiktet. Trekkene var myke, og øynene var rolige. Akkurat slik hadde hun sett ut da hun gikk med Jorunn, tenkte Kristin. Da hadde det strålt av henne, som om barnet hun ventet, var den største lykke som fantes på jord. Det gikk opp for henne at moren måtte ha strålt slik mens hun bar på henne selv også.

«Du er så vakker, mamma,» hvisket hun og fikk tårer i øynene.

De smilte til hverandre mens moren drakk forsiktig av vannglasset som hun holdt mot munnen hennes. Morens blå øyne glitret nesten som i gamle dager, tenkte Kristin. Hun pustet dypt. Panikken som hadde truet med å lamme henne, var borte. Hun husket Sigrids ord om at det var like viktig hvordan moren reiste, som hvordan hun levde. Nå forstod hun at det var en mening med alt det vonde som hadde skjedd de siste månedene: Det skulle gjøre henne sterk nok til å være hos moren i de siste minuttene av hennes liv. Hadde hun ikke opplevd alt det grusomme, ville hun ha ikke hatt styrke nok til å se døden i øynene, slik som hun nå måtte gjøre.

Hun begynte å snakke, litt for fort, redd for at hun ikke ville rekke å si alt før det var for sent. «Jeg elsker Olav og Elsa og Jorunn som jeg skulle båret dem fram selv, mamma. Jeg ville dø for dem uten å blunke, hvis det skulle bli nødvendig.»

Moren nikket. Et svakt smil gled over ansiktet hennes. Hun åpnet munnen og ville si noe. Tennene var farget røde av blod. Kristin la en finger mot leppene hennes.

«Du trenger ikke bekymre deg for meg, mamma. Jeg skal gifte meg med Jan og få barn som jeg skal elske og ta vare på, akkurat slik som du har gjort. Olav har rett – ingen kunne hatt en bedre mamma enn deg.»

Hun tok en pause, vred opp en klut og la den på morens panne. Moren hostet på nytt. Det rant litt blod fra munnviken hennes. Kristin tørket det bort.

«Pappa vil klare seg. Han har gjennomlevd verre ting før, vet du, og han har oss, barna sine.» Hun hørte selv at det ikke lød helt overbevisende, men hun visste ingen annen måte å si det på. «Jeg er så glad i deg, mamma. Det er vi alle sammen,» avsluttet hun.

«Jeg er glad for at det er jeg som ligger her, så jeg slipper å se noen av dere dø. Det ville jeg ikke holdt ut.»

Stemmen var svak. Det var så vidt hun klarte å snakke, skjønte Kristin. Moren famlet etter hånden hennes oppå teppet, og Kristin grep den og holdt den fast. Hun ble fylt av en brå trang til å fortelle moren om det som hadde skjedd på velteplassen, men hun tidde. Dette var ikke rette tiden til å søke trøst, det var moren som trengte støtte nå. Hun satt stille en stund og så på henne. Minnene fra da hun var liten og hadde løpt til moren med alt som skjedde, godt og vondt, strømmet på.

Det surklet kraftigere i morens bryst. Da hun skulle si noe, var stemmen så langt borte at Kristin måtte lene seg frem mot henne.

«Fortell meg om det som skjedde, Kristin.»

Kristin trakk pusten fort inn. Hun skulle til å spørre hva moren mente, men de kjærlige øynene som møtte hennes, sa mer enn ord. Selvfølgelig hadde moren visst. Så dum hun hadde vært, som hadde trodd at hun kunne skjule noe slikt for henne. Moren visste at det var noe, det så hun på øynene hennes. Eller hadde Sigrid fortalt det?

«Har Sigrid …» hun stoppet da moren ristet på hodet.

«Skynd deg, Kristin.» Hun klappet henne på hånden.

Med bøyd hode begynte Kristin å snakke. Hun fortalte om hvordan hun hadde gledet seg til å gå på festen for å treffe Jan, og hvordan han hadde avvist henne. Da hun kom til hvordan strisekken ble trædd nedover hodet hennes, måtte hun stoppe og trekke pusten flere ganger. Minnene om hvor hjelpeløs hun hadde vært da han tok henne med makt, flimret gjennom hodet hennes. Stemmen var bare en hvisking da hun fortalte at hun hadde sparket voldtektsmannen ut i elven, slik at han hadde druknet.

Da hun var ferdig, falt hun ned i morens fang og hulket. Det var som om en foss hadde løsnet og feid med seg hver fiber i kroppen. Forløsningen gjorde henne så svett at hun ikke enset den kalde vinden som blåste inn fra lemmene.

Etter en lang stund tørket hun ansiktet med håndbaken og rettet seg opp.

Moren forsøkte å si noe. «Jeg tror jeg vet hvem det v–»

Ordene fikk det til å surkle kraftig i det innsunkne brystet. Hun tok sats for å hoste, og med ett stod blodet ut av munnen hennes. Kristin rev til seg et håndkle og forsøkte å stoppe blødningene. Morens negler boret seg inn i armen hennes. Det skrekkslagne blikket var tilbake. Hun stirret framfor seg og samlet alle kreftene hun hadde til å hoste igjen. Kristin stålsatte seg. Hun famlet etter flere håndklær og holdt dem klare. Hosterien resulterte i en ny blodstyrtning. Kristin grep skuldrene hennes, tvang henne ned i sengen og la henne på siden. Hun grep en bunke med håndklær og dyttet dem innunder haken hennes. Det surklet og surklet mens blodet rant og trakk igjennom det tykke tøyet.

Hun la kinnet sitt inntil morens og krummet armen forsiktig rundt den magre ryggen hennes. «Du kommer til et bedre sted nå, mamma. Der er det ingen smerte og ingen frykt,» hvisket hun. Hun prøvde å komme på flere ord som presten hadde sagt i bestemorens begravelse, men måtte gi opp. Isteden begynte hun å stryke moren varsomt over ryggen. «Du får møte Bestemor, hun vil ta vare på deg. Ikke vær redd, mamma, jeg er hos deg. Jeg er her …» Det siste hikstet hun fram.

Hun visste ikke hvor lenge hun hadde ligget slik da hun kjente at livet ebbet ut i den avkreftede kroppen. Det var som en mild, kjærlig bris som forsiktig rant ut av den syke og fikk alle muskler i kroppen til å slippe taket.

Kristin fikk nesten lyst til å bli med. Hun fornemmet en følelse av fred hun aldri hadde kjent maken til. Så deilig det ville vært å gi slipp på alt og la seg flyte bort, uten å tenke på hva som hadde vært eller hva som skulle komme …

Lemmene hadde sluttet å slå mot veggen, bare en svak rasling i trærne vitnet om at det fortsatt blåste. Regnet pisket ikke lenger, det bare sildret og rant. Det var som om himmelen selv gråt over tapet av moren.

Endelig kom hennes egen gråt. Stille lot hun tårene renne og væte morens lyse hår. Fortvilelsen hun hadde trodd ville overmanne henne og få henne til å skrike av sorg, kom ikke. Til det hadde de siste minuttene vært for høytidsstemte og fredfylte.

Hun visste ikke hvor lenge hun lå og holdt rundt moren. Til slutt kjente hun at hun frøs. Varsomt løsnet hun grepet og reiste seg. Hun svaiet og måtte kjempe for å holde seg oppreist. Som i en tåke så hun de blodige håndklærne på gulvet og den sammenkrøkede skikkelsen i sengen. Moren så ut som en liten fugleunge som hadde falt ut av redet sitt, syntes hun, og øynene ble fylt av tårer igjen.

Som en søvngjenger begynte hun å rydde. Etterpå gikk hun bort til lemmen og trakk inn den rå natteluften. Det blodige vannet slengte hun ut. Med stødige hender fylte hun vaskevannsfatet på nytt. Så løftet hun moren forsiktig og la henne til rette på puten. Tårene rant mens hun vasket henne med varsomme hender. Huden var gusten etter alt blodtapet, men det lyste en fred over skikkelsen hennes som fikk henne til å se vakker ut i det gule lyset fra parafinlampen.

Til slutt løsnet Kristin håret hennes og ordnet det i bølger på puten. Hun begynte å hulke og hvisket unnskyld da hun måtte bruke kraft for å få morens fingre foldet. Nå var hun stelt. Kristin la leppene mot den kalde pannen hennes og ba Fader Vår inni seg.

Hun måtte stelle seg selv også, før hun gikk inn til de andre med dødsbudskapet. Med stive bevegelser trakk hun av seg strikkejakken og den våte nattkjolen. Hun unngikk å se seg i speilet mens hun vasket seg og tok på seg et rent munnbind. Huden nuppet seg i den kalde trekken, men inni seg hadde hun en merkelig varme som hun aldri hadde kjent maken til før.

Hun valgte den mørkeblå kjolen som moren hadde sydd om til hverdagskjole for flere år siden, mens hun fortsatt var frisk. Den passet henne perfekt, bortsett fra at skjørtet nådde henne til bare litt under knærne. Det så ikke pent ut med kjole over de grønne slagstøvlene, men det spilte ingen rolle nå. Hun løftet opp den store bylten med skittentøy og kastet et siste blikk på moren før hun manøvrerte seg ned stigen til smiegulvet.

Det hadde begynt å lysne da hun nådde bort til treklyngene. Sårene i hendene verket da hun dyttet de tunge steinhellene til side. Hun følte en slags lettelse over at det var siste gang hun gjorde det. Hullet var nesten for trangt til klesbylten, bestikket og spytteflaskene hun hadde med seg, men med mye slit og tråkking fikk hun alt på plass. Etterpå tømte hun resten av kalksekken over. Hun dekket hullet omhyggelig med steinene. Nå kunne alt det syke ligge og råtne til evig tid og aldri komme tilbake!

Plutselig hørte hun en lyd bak seg og fór sammen. Et hikst unnslapp henne. Lysstrålene fra en lommelykt fikk det til å blinke i regndråpene. Hun var nær ved å besvime da en mørk skikkelse kom mot henne mellom trærne.

«Nei men, lille jenta mi, hva gjør du her?»

Lettelsen over å høre farens stemme fikk henne til å krøke seg sammen. «Pappa! Du skremte meg!»

Faren fanget henne opp i armene sine da hun vaklet. «Det var ikke meningen. Er du blitt så skvetten, Kristin? Du var da ikke slik før?»

Han måtte ha vært ute en stund, skjønte hun, for den tykke vadmelsjakken var gjennomtrukket av væte. Dråpene dryppet fra håret som hadde falt ned i pannen hans.

«Jeg måtte grave ned klærne. M-mamma er død!» hikstet hun.

Armene som holdt rundt henne, stivnet. Hun kjente at faren holdt pusten et øyeblikk, så tok han seg sammen. «Så var det slik jeg trodde.»

Varsomt tok han av henne munnbindet og hanskene. En lang stund stod de stille og bare holdt rundt hverandre. Så sukket han dypt. «Jeg så det i øynene dine, ute i smia i sted.» Han slapp henne. «Kom, så går vi inn.»

Han fant frem tørre håndklær til dem da de kom inn på kjøkkenet. Parafinlampen var tent, og det brant godt i ovnen. Kaffekjelen stod på platen og putret. På bordet lå farens kniv og en bunke skråtobakk han hadde begynt å karve.

Kristin tok av seg støvlene. Hun løftet opp Gråpus og holdt ham foran brystet, som et beskyttende skjold. Matt og kraftløs sank hun ned på en krakk og lot faren servere kaffe. Det suste i hodet. Sorgen kom i bølger, som en brottsjø som slo innover henne og truet med å overmanne henne. Så slapp den taket og gled tilbake igjen. Det såre brystet kjentes tørt og vondt, det sved og brant uavbrutt. Det fikk henne til å komme i tanker om Jan. Hun savnet ham mer enn hun kunne sette ord på nå, men det måtte vente. Først måtte hun ta seg av søsknene og faren, og ordne med begravelsen. Kvalmen skyllet gjennom henne.

Faren satte et fullt vaskevannsfat på bordet foran henne. «La meg se på hendene dine,» sa han og tok katten ut av armene hennes. En grimase skar over ansiktet hans ved synet av brannsårene. Øynene hans ble blanke, så hun.

«Legg dem i vannet, så skal jeg finne et egg.»

Hun gjorde som han sa. Da han kom tilbake fra spiskammerset, gråt han. Forsiktig klappet han håndflatene hennes tørre, så skilte han egget og smurte hviten utover. Den seige væsken dryppet ned på håndkleet i fanget hennes.

«Gjør det vondt?» Stemmen var tykk.

Hun ristet på hodet. «Jeg kjenner ingenting, pappa. Jeg tror jeg har brent meg på knærne også.»

Han tok vekk håndkleet og brettet opp skjørtet hennes så knærne kom til syne. «Jeg skal hente en klut. Vi må vaske av soten.»

Kristin la håndkleet på gulvet under de nakne føttene. Merkelig at det ikke gjør vondt, tenkte hun og stirret på de stygge sårene. Eggemassen i håndflatene hennes begynte å stivne. Faren kom med kluten, og hun vasket seg og smurte eggehvite utover kneskålene. Til slutt rev han remser av et gammelt laken og forbandt henne. Han gråt fortsatt.

«Gikk det fort med Audine?» spurte han etter en stund.

Hun møtte blikket hans. «Ja. Hun døde fredelig, pappa. Og i takknemlighet over alt du har gitt henne.»

«Sa hun det?»

«Ja,» løy hun og visste at det var sant, selv om moren ikke hadde fått sagt det med rene ord.

«Moren din var et godt menneske, Kristin. Det fantes ikke hennes make.» Tårene trillet nedover de furete kinnene hans, men han gjorde ikke mine til å tørke dem bort. 

Hun la en hånd på armen hans. «Det er fryktelig at du måtte oppleve å miste noen på denne måten enda en gang. Men det var ingenting jeg kunne gjøre, pappa. Lungene hennes var ødelagt. Røyken gjorde at hun hostet så kraftig at de … brast.» Hun bet seg i leppen. «Men det hadde kommet til å skje før eller senere, uansett.»

Faren svelget og knyttet bandasjen under det ene kneet hennes. «Det var bra at du var der med henne, Kristin. Jeg hadde ikke klart det.» Han knep øynene hardt sammen før han åpnet dem igjen. Så tørket han ansiktet med håndbaken og reiste seg. «Vi får styrke oss på litt kaffe.»

De satt tause og lyttet til regnet utenfor, helt til dagslyset sivet inn i kjøkkenet. Kristin forsøkte å samle krefter til å gå inn til de tre som sov uvitende på kammerset. Hvordan hun skulle fortelle dem at moren ikke var mer, visste hun ikke. Hun visste bare at det måtte gjøres. Hjertet hennes føltes blytungt da hun reiste seg.

«Jeg får gå og vekke dem,» hvisket hun.