Tomm Kristiansen

Afrika – en vakker dag

Tomm Kristiansen

Afrika – en vakker dag

Hur Afrika dör informeras vi ingående om, men hur Afrika lever vet vi inte längre.

ANDERS EHNMARK, Resa i skuggan (1995)

Til Noah

Gribben

Kevin tok bildet som fikk verden til å gråte. Et foto av et barn i Afrika og en fugl, intet mer. Ingen lyssetting, ingen effekter. Kevin var bare til stede i det avgjørende øyeblikk som gjorde hans arbeid til fotohistorie og Sudan, for en stakket stund, til et åsted for vår kollektive oppmerksomhet.

Det er kanskje stillheten som er verst, der inne i bushen. Barn som leker og ler er det jeg kjenner fra Afrikas hverdag. Fra Sahara til Cape Town runger gleden, nysgjerrigheten, dansen og livskunsten. Men fra Liberia til Sudan kommer sultens skarer stavrende. På avstand kan det se vakkert ut. Kvinner i fargerike klær med en bør på hodet så kroppen får denne duvende gangen. På nærmere hold viker blikket, for øynene er tomme og hun har hule kinn. Barnas bein er knokler, trukket med gråsvart hud.

Det var første gang Kevin Carter var i Sudan. Han bodde i Johannesburg, og var et kjent fotografansikt i Sør-Afrikas voldsherjede svarte bydeler. Tunglastet med utstyr, alltid i olabukser og t-skjorte. En vakker, ung mann med gode øyne og et uimotståelig smil. Han lekte med barna i sine knappe røykepauser. Men så kom politiet, herbergebeboerne, zuluene, eller ANC-ungdommen. Spyd, økser, macheter, maskingevær – AK47, i Vesten bedre kjent som Kalashnikov. Så ble det gateslag, og Kevin balanserte den tunge bagen og det ene kameraet over skulderen, mens han skjøt med det andre. Nærmere og nærmere, og så tilbake. Han så seg rundt for å finne gjemmesteder og beskyttelse. Hvor var de andre? Hva ville skje? Det var et desperat håndverk. Vi reportere trengte ikke å gå så nær, vi kunne snu oss vekk, eller vi kom til åstedet dagen derpå, når likene lå tildekket. Da var Kevin for lengst på vei til nye tragedier.

Det var i morgentimene at folk ble hugget ned på veiene eller angrepet på toget på vei til jobb. Det var livsfarlig å være hvit i disse bydelene tidlig på nittitallet, men folk kjente Kevin og de andre fotografene Ken Oosterbroek, Greg Marinovich og Joah Silva. De var «The Bang Bang Club», fire idealistiske pressefotografer som hadde tatt mål av seg til å fortelle verden om hva som skjedde med den svarte befolkningen i Sør-Afrika. De ville rope om hjelp, og de gjorde det uten et ord. Bildene var deres håndsrekning til de stakkars forpinte.

Nelson Mandela var løslatt, forhandlinger om en ny grunnlov og maktovertakelse pågikk, men i townshipene fløt blodet. Ingen dag uten et lik. De tok bilder av drap mens de ble begått. En mann hugger løs på en annen som allerede ligger på bakken. Kvinner som leter etter sine barn. En bestefars rynkede, sorgfulle ansikt, en tenåring som slår hjul, midt blant brennende bildekk.

Men var det bare dette som var Sør-Afrika på nittitallet? Et eksaltert folk var på vei mot demokratiet, etter 350 års undertrykkelse. De svarte skulle få stemmerett. På konferansesenteret i Kempton Park utenfor Johannesburg satt fiendene ansikt til ansikt for første gang og diskuterte hvordan det hvite herredømmet skulle avvikles. De var blitt enige om å gjøre det på afrikansk vis, som om de satt under akasietreet og måtte bli enige før solnedgang. Begge parter hadde vetorett, de kunne stanse ethvert uakseptabelt forslag. Her satt Mandela og de Klerk, fangen og hans fangevokter, i hver sin dress og skapte verdens mest moderne, demokratiske grunnlov. Men var det noe å ta bilde av? The Bang Bang Club tok aldri bilde av den grønne filtduken mellom Nelson og FW de Klerk.

Sjelden har konflikten mellom det journalistisk betydningsfulle og visuelt nødvendige vært større. Nyheter av historisk betydning ble skapt i full åpenhet ved et forhandlingsbord, men de var et fotografisk nullpunkt. Townshipvold, derimot, hadde all den dramatikk og blodsprut som spektakulære hendelser krever. Men nyheten hadde ikke annet vesentlig ved seg enn at folk døde. Det var en repeterende krimstory, Inkathatilhengere mot ANC-folk. De internasjonale fjernsynsnettverkene hadde store staber som kunne by verden på eksotisk vold mens det skjedde.

Samtidig satt det folk ved forhandlingsbord over hele dette kontinentet. I begynnelsen av nittitallet innførte femti land flerpartistyre. Statskuppenes og diktatorenes dager i Afrika var talte! Vi fikk bare ikke vite det, fordi det visuelle krav hadde endret definisjonen av hva som var journalistisk interessant. Vi fikk altså ikke vite noe om det som ikke kunne filmes, det som var i bevegelse. Destruksjon gir «bedre» bilder. Vold gir action, bombede hus er mer oppsiktsvekkende enn hele. Selvmordsbombere vil alltid vinne over fredsforhandlerne. Menn med våpen i hendene byr oss et grøss som bilder av kvinner med barn på ryggen aldri kan levere. Derfor har verden fått et Afrika med sult, krig og ødeleggelse. Så massiv har denne produksjon av lidelse vært, at vi tror på det ustabile, brutale, lidende Afrika. Hvert negativt oppslag forsterker mytene. Og skulle det skje noe hyggelig, blir det til «et lys i mørke».

Imens våkner Afrika til vakre dager der barn går til skolen og foreldre til sitt arbeid. Kafeer og barer fylles til skål og tjohei. Kirkeklokkene kaller, minaretene gjaller. Der kneppes hender i takknemlighet over livet, der sukkes over sykdom og fattigdom. Kvinner steller sitt hår til fantastiske frisyrer, kvinner blir ministre. Den store familien stiller stolt opp til fotografering foran det nye huset. Tenåringer med mobiltelefon.

På kveldstid trakk Kevin seg tilbake med sin dagga, den lokalt dyrkede marijuana. Det roet nervene, og brakte ham bort fra sitt miserable liv. Alltid dårlig råd, knapt et bosted. Fra kvinne til kvinne, han ble i farten far til et barn. Etter hvert røkte han også «hvit pipe», dagga blandet med Mandrax, et forbudt beroligende middel som skaper et kortvarig intenst kick av fred og innsikt, men du blir avhengig på kort tid.

Så ble Kevin sendt til borgerkrigens Sør-Sudan. Først med fly til grensebyen Lokichokio, der hele bistandsbransjen hviler ut mellom slagene, og deretter med småfly til Ayod. Hva venter oss der inne, hadde Kevin spurt Joao, som var med på turen. – Unger med fluer i øya, svarte Joao. Kevin var opprømt. De hadde ventet nesten en uke i Nairobi på å komme inn. Borgerkrigen hadde utviklet seg til det verre, og nå hadde opprørsbevegelsen SPLA blitt splittet. Det hadde endt i massakrer og blodbad verre enn dem de hadde dekket i Sør-Afrika.

Kevin gikk inn på feltklinikken. Her lå døende og overlevende, tjue mennesker døde i timen. Han fikk alt han trengte. Ansiktene, ribbena, sorg, fortvilelse. Et barn som ligger med utslåtte hender på et skittent jordgulv, som korsfestet til den dødens skjebne det er å vokse opp i Sudan. Det var for sterkt.

Kevin går innover i bushen for å ta en røyk, men her er det flere motiver. Han ser en liten pike komme gående. Så faller hun på kne, som om hun har falt under byrden av seg selv, en liten menneskeklump foroverbøyd langs veien til klinikken. Han legger seg helt ned og finner det riktige perspektivet. Han bruker det gamle kameraet sitt, en Leica M3. Og så går hele rullen. Mens Kevin skifter film lander en åtselfugl, rett bak piken. Han kan nesten ikke tro det er sant. Han endrer vinkelen, piken beveger seg ikke. Fuglen hopper litt rundt. Kevin strekker seg ut på bakken, og slik blir han liggende. Piken kan ikke reise seg. Her finnes mange åtselfugler omkring, mange barn også. Men på Kevins bilde er det bare de to, åtselfuglen og piken. Ingen til å hjelpe, ingen til å trøste. I Kevins bildeutsnitt er hun overlatt til sin egen skjebne, og vi ser at hun har tapt. Selv om bildet skildrer et hundredels sekund av hennes liv, dikter vi likevel fortsettelsen. Vi ser hva som kommer til å skje, men det må ikke skje! Det er ett bilde, ett eneste. Ikke noe før og etter. Kevin overlater oss til våre egne tanker. Han vifter med hånden, vil ha et fullt vingespenn. Det får han ikke, så han skremmer bort gribben. Endelig reiser piken seg, og stavrer mot sin overlevelse. Kevin setter seg under et tre, tenner en sigarett og gråter. Han snakker med sin Gud, og så kjenner han på lengselen etter sin datter i Johannesburg. Han må ha noen å holde rundt.

Da bildet tikket inn til fotoredaksjonen i The New York Times noen dager senere, ble det stille rundt telefotomaskinen. Redaktørene gråt. De hadde aldri før sett et slikt bilde. Så full av råskap, så direkte, livsfarlig, og samtidig; Kevin Carter hadde fått med verdigheten rundt dette lille sammenfoldede vesen på bakken. De kunne ikke fått slått det stort nok opp. Kevin Carter kunne siden reise til USA for å motta verdens høyeste anerkjennelse for en pressefotograf, Pulitzerprisen.

I ukene før prisoverrekkelsen hadde det rast en stor debatt på flere kontinenter, og den startet samme kveld som bildet sto i avisen. Hva skjedde med piken? Hva gjorde fotografen etterpå? Hvorfor jaget han ikke gribben, i stedet for å ta bilde av den? Leserne ville vite, og Kevin svarte ærlig da redaksjonen ringte ham. «Hva jeg gjorde? Ingen ting. Jeg tok meg en røyk». «Jamen, piken... døde hun?» Det visste ikke Kevin Carter. Men han visste at klinikken var et par hundre meter unna, og at hun gikk dit på egne ben og fikk behandling. Nei, han hadde ikke vurdert å berge livet hennes. Han hadde aldri vurdert å adoptere ofrene for verdens djevelskap som han hadde festet til filmen, like lite som leserne gjorde det. Andre kritikere, med tyngre skyts, hevdet at det var Carter som var åtselfuglen. Han, frilansfotografen, hadde tjent penger på pikens tragedie. Han var riktignok en mester, men i en kynisk bransje som gjør seg rik på andres katastrofer. I går Johannesburg, i dag Sudan, i morgen Irak. Fra Tokyo fikk Kevin en tykk konvolutt fra en skole, hvor elevene skrev til ham: «Jeg har vært en selvopptatt jente, helt til jeg så det bildet», «Hvis jeg noen gang kommer ille ut, skal jeg tenke på bildet, så kommer jeg nok over det!», «Skjønner ikke at du klarte å ta bildet, uten å skjelve på hånda», «Jeg ville ikke tatt det bildet, men heller gitt piken vann».

Jeg har selv reist i Kevins sudanske avgrunn. Det er tungt, hva orker jeg å se? Det er kikkeren som er på reise. Med en faglig begrunnelse om å gjøre verden – eller i hvert fall Norge – oppmerksom på en tragedie, skal jeg oppsøke det verste. Hele tiden å finne det synet som er verre enn det forrige. Hvorfor? Hvis hensikten er å gi en riktig beskrivelse av tørkens og krigens konsekvenser i Sudan, var det kanskje flertallets situasjon som ville være mest «dekkende», mer representativt. Men jeg bøyer meg for sensasjonens lov, for jeg vet at det er bilder som piken og gribben i Sør-Sudan og nakne napalmbarn fra Vietnam som vekker verden. Samtidig vet jeg at bildet, og min historie, ikke er hele sannheten. Det er et enkelttilfelle, ikke hele analysen.

Oppmerksomheten Kevins bilde skapte, satte Sudan på kartet. Folk fikk vite om en glemt tragedie og innsamlingsaksjonene fikk fylt sine bøsser. Internasjonale organer satte press både på regjeringen i Khartoum og opprørsbevegelsen i bushen. Alt utløst av et bilde, knipset av Kevin Carter under et to dagers besøk i Sudan. Motivet var kjent, det stakkars svarte mennesket. Egentlig hadde han vært på jakt etter en annen klisjé, drepte soldater. Kevin visste hva han ville ha bilde av, men det skulle være annerledes, og mer dramatisk enn noen før hadde sett.

Krigens og nødens fotografer tar sine bilder, sender det beste til redaksjonen, og går uanfektet videre. Kameraet holder dem på avstand fra det de ser. Vært der, sett det, farvel. De dras mot stadig nye voldsomheter, med sin kunnskap om kunsten å overleve ved fronten. Adrenalinet driver dem, og evnen til distansering gjør dette livet levelig.

Men ikke for Kevin. Hans følsomme sinn var ikke egnet for dette yrket. Han la ikke hendelsene fra seg. Han gikk fra en pike i Sudan, men hun forfulgte ham helt hjem. Kevin visste at Afrika ikke er slik som Sudan bydde seg frem denne dagen. Han elsket det vakre og det varme. Hvorfor tok han ikke bilder av det? Jeg hadde tenkt å spørre ham om det, en gang, når vi likevel var på jobb sammen. Hvorfor bare det heslige, Kevin? Jeg kom aldri så langt. I juni 1994 kjørte han bilen sin ut på et jorde, festet en grønn hageslange til eksosrøret og førte enden inn bakvinduet. Han lot motoren gå, mens han hørte på musikk, og så skrev han, skrev og skrev:

Jeg er kommet til et punkt hvor smerten over livet overgår gleden, til et punkt hvor gleden ikke er mer. Jeg er hjemsøkt av minner som ikke blir borte, om drap & lik & sinne & smerte...

Men piken fra Sudan overlevde.

SØR-AFRIKA

Ubuntu

Flyet til London er klart. Johannesburg International Airport sender av gårde et halvt dusin jumbojeter til den gamle verden hver dag. Det er opprømt stemning om bord, man finner ledig plass for sin håndbagasje, og setter seg forventningsfullt med flymagasinet og venter på avgang. Hvor skal de, alle sammen? Noen vender hjem fra ferie, andre skal besøke slektninger. Mennene som likner forretningsfolk, skal sikkert sikre en kontrakt. Og de svarte om bord? Kanskje er de invitert til konferanser og seminarer for å fortelle at Mandela ble løslatt for to år siden, og at nå er alt annerledes i Sør-Afrika? Og noen av dem er vel også handelsmenn, deler av den nye svarte middelklasse. Da er det at en hvit middelaldrende kvinne stanser en flyvertinne og sier, med litt for høy røst:

– Unnskyld, men jeg har ikke bedt om å få sitte ved siden av denne?

Hun peker på en svart mann med vindusplass. Det blir ganske så stille, folk senker bladene og stirrer. Sånn snakker da ingen lenger! Særlig ikke når man er blant andre folkeslag. Flyvertinnen holder sitt pokeransikt og forklarer at flyet dessverre er fullt. Kvinnen blåser seg opp, og mannen ved siden av kryper sammen.

– Jeg skal snakke med kapteinen.

Folk ser på hverandre. Kapteinen? Er dette en sak for flyets kaptein? Har ikke boerdama fått svar? En nysgjerrig uro brer seg der bak i flyet. Og så kommer flyvertinnen tilbake. Hun snakker like høyt som henne hun snakker til, og det er dørgende stilt.

– Min frue, som De kan se er det fullt her på økonomi. Og på business er det heller ikke ledige seter...

Så gjør hun en kunstpause, og flytter blikket til den svarte mannen.

– Men vi har ett ledig sete på første klasse, om De ikke har noe imot det? De kan kanskje ta med Dem håndbagasjen.

Til plystring og begeistret applaus reiser en forvirret xhosamann seg, tar håndveska og tusler etter flyvertinnen til flyets nese, hvor et elektronisk vidunder av en flystol venter med viner og porselen og egen meny.

En ny tid var i emning, du så det på kroppsspråket, du hørte det på tonen. Riktignok var mangt som før, med township-vold, arbeidsløshet, fattigdom og sykdom. Folk var der de alltid hadde vært, men de hadde snudd seg, de hadde begynt å gå noen få skritt i en annen retning enn nedover den ørkesløse veien mot bakerste benk. Noen gikk mot byen som glitret langt der borte, noen dro hjem til landsbygda – med drømmen om skolegang og jobb, penger og større plass. Det kommer nok en gang, sa de, den dagen de skal velge Nelson Mandela til president. Men de var ikke sikre på om det noen gang ville skje.

Men det skjedde, og siden har dagene gått. Fortsatt er manges liv som før, men mange har fått et bedre liv og glemt hvor ille det var, og en tredjedel av landets befolkning har vokst opp uten erindring om apartheid. Det er noe de leser om i historiebøkene, og som lærerne maser om på skolen.

Presidenten har lovet at alt skal bli nytt. Skal ungene få gratis skole? Får vi jobber? Hverdagene er likevel blitt gråere enn de hadde tenkt. Heltene fra i går sklir inn på bonede gulv i nypussede sko, grepet av maktens drifter, grådighet, forfengelighet, arroganse. Når besøkte du en township sist, minister? Har du glemt hvem du er og hvor du kommer fra? De sitter i ølbulene og venter. Spør du dem rundt respatexbordet der og i bakrommene om hva demokratiet betyr for dem, kan du få dette svaret:

– Demokratiet? Det er min mulighet til velge hvem av dem der oppe som skal forsyne seg av pengesekken. For meg betyr det ingen ting.

Det tok få år før desillusjonen tok optimismens plass.

For de hvite ble det nye Sør-Afrika – Guds regnbueland – annerledes enn de hadde tenkt seg. I dagene før valget i 1994 bunkret de proviant og forberedte seg på borgerkrig mellom svarte og hvite. Mange kjøpte skytevåpen, og de som allerede hadde revolver skaffet seg ekstra ammunisjon. De var vokst opp med det folkelige ryktet at den dagen de svarte får makten, kommer horder av dem til å velte inn i de hvite forstedene og overta husene deres. De fleste hadde hørt Mandela tale og skjønte at det kanskje ikke ville gå slik, likevel. Han hadde andre tanker, og han hadde kontroll over sine folk. Ja, Mandela ble etter hvert de hvites store håp. Han var den eneste som kunne holde de svarte i sjakk. Så kom denne valgdagen, og de sto der i kø, sammen med svarte og fargede: For første gang i livet hadde de samme ærend som alle de andre. For første gang angikk de hverandre, og var like. Og når de så den internasjonale oppmerksomhet valget fikk, skjønte det hvite mindretallet, som ga fra seg makten: Nå er også vi frie! Vi skal ikke lenger ha disse propagandaskriftene av noen skolebøker. Nå kan jeg vise fram passet mitt, uten å bli sett skjevt på. Madiba er vår mann, også. Nå bruker alle Mandelas kjælenavn.

Oppe i Higgowale under Taffelberget, en av Cape Towns bedre bydeler, satt Bruce Muzik og nøt utsikten. Nedenfor terrassen lå svømmebassenget, nederst i hagen et knøttlite hus hvor gartneren og hushjelpa bodde. Her hadde han vokst opp, på trygg avstand fra virkeligheten. Her kunne han se ut over byens lys når kvelden falt på. Verdens vakreste by, med fjellet og havet og vinmarkene rett utenfor. Verdens største løgn av en by, for øvrig, for bakenfor gjerdene langs motorveien ligger husene til tre millioner svarte, stuet sammen i rønner og kott. Arbeidsløshet og kriminalitet og AIDS og fyll. Byens blendende skjønnhet omfatter et lite bysentrum med gammel cape dutch koloniarkitektur, og litt fra slavenes hjemland, cape malay. Bruce kan se nesten til bydelen Gutulethu, en gang et voldshelvete. Det Nye Sør-Afrika, hvor er det? Bruce var fjorten da Mandela ble løslatt, nå er han nærmere tretti. Han har aldri vært for apartheid, har knapt vært konfrontert med det, og han vil så gjerne være en del av dette nye. Bruce skulle gjerne hatt noen svarte venner, hvor får man dem? Han jobbet i et musikkstudio, og mange av musikerne var av annen hudfarge. Han gikk på et kurs for å realisere seg selv, finne sin personlighet. Der ble læreren ganske lei av dette forfinede sukket etter å være ett med den nye tid. Alle disse som aldri hadde løftet en finger for folk av annen rase. Så instruktøren sa: Flytt dit!

Og det gjorde Bruce Muzik. Foreldrene trodde han var gått fra vettet. Selv hadde de aldri vært i en township, men de hadde hørt om volden og kriminaliteten. To middelaldrende mennesker hadde bodd hele sitt liv i denne byen, men hadde aldri hatt et ærend, et bekjentskap, en interesse i de strøk hvor nitti prosent av befolkningen bodde. Bruce hadde ikke engang kjørt gjennom et slikt strøk. Nå skulle han flytte dit. Faren lovte å kjøre ham.

De hadde et enkelt kart: ut motorveien, avkjøring til Gutulethu, til venstre ved annet lyskryss, til høyre ved det neste, og første vei til høyre etter politistasjonen. Kjør langs jernbanelinja fem kvartaler til du kommer til NY13. Der hadde Bruce allerede vært og sett på hus. Han fant en treroms, og far svettet mens han foroverbøyd husket seg over fartsdumpene og mellom hullene i veien. Alt så greit ut, så var de framme.

Bruce låste opp, og de begynte å bære inn. Besøket lokket til seg hele gata. Hva gjør de her? Er det politifolk? Skal de sette opp en liten stasjon midt i gata?! Er det fra de mer hemmelige... ? Faren torde ikke se opp, stirret rett fram og tenkte med gru på hva som kunne skje med stereoanlegget han holdt i hendene. Bruce sto i stua og satte på plass.

– Bruce, det er minst 25 stykker der ute. Hva gjør vi nå?

Bruce, som hadde gått på kurs og lært kunsten å omgås andre mennesker, gikk ut av huset og ut på gata der folk storøyd fulgte begivenhetens gang. Der holdt Bruce sin livs første tale.

– Hei, alle dere. Jeg heter Bruce og skal flytte inn her for en tid. Men for å være helt ærlig, så er jeg ganske redd akkurat nå. Dere er så mange, og...

Lenger kom han ikke, de brøt sammen i hikstende latter, slo seg på låret, klasket hender og hinket en dans. Redd? Hvem er det som er mest redd her? Bruce var en sensasjon, og alle kom for å se det nye dyret. Huset ble til et venteværelse på en jernbanestasjon. Det rant inn folk, de skulle med egne øyne se blekansiktet og hvordan slike levde, og de skulle ønske ham velkommen. Og det gikk ikke over. Slik ble han kjent med sine naboer. Den store, vaggende fruen tvers over gata var mor til atskillige. Hun kom fra Eastern Cape, ikke langt fra der Mandela var vokst opp. Men hun var født i Gug’s. I huset ved siden av, en ikke så stor familie med en far i arbeid og fire smellvakre døtre, på vei til skolen hver morgen. Lenger nede i gata var familien som hadde vært aktive i ANC, og hvor politiet hadde kommet om natten for å se etter våpen. De hadde vært en belastning for alle, men samtidig noe de måtte tåle. Ingen sladret om noe. En enslig mor, en bestemor med omsorg for slektninger av varierende nærhet.

Første kvelden låste han huset møysommelig, ikke et vindu skulle stå på gløtt. Han hadde ikke tatt med seg dyre ting. Møbler, klær, musikk og kjøkkenutstyr. To rom og kjøkken, med en uteplass mot gata. Nå bodde han her! Blant dem.

Kvinnen han var nabo til, drev en shabeen. Det er ingen pub, ingen kafé, men snarere et bakrom med plaststoler og et par bord, høy musikk og øl, øl, øl. De fleste sitter med kapsen på. Jakker med litt lange lommer, sidrumpa bukser som ender i velbrukte sko. Her sitter sliterne etter en lang arbeidsdag. Her sitter gjesperne, etter en ulidelig innholds-løs arbeidsløs dag. Her sitter noen nysgjerrige ungdommer. I kveld er brakka stinn, alle skal skåle med Bruce. Og det blir kanskje til at han spanderer en runde? Og en til? Og enda... ? Ikke det, nei. Men du er en kjernekar, og takk for at du er kommet og hvor lenge og hva gjør du for noe? Har du familie, hvor er de? Har du bilder? Hm, det må du ha. Du skal vel ikke bo alene i det svære huset. Og damene, Bruce. Kommer det hvite damer her nå?

Vertinnen, om det er ordet, gløttet på døra. Alt OK? Hun hadde allerede utnevnt seg til hans vokter og gode hjelper. Hun så han trengte en støttekontakt. Nå var han i gang med å spandere igjen, så hun grep inn og ba folk oppføre seg.

– Han blir ikke lenge her, hvis dere skal loppe’n allerede første kvelden. Ser dere ikke at han er ung? Han er ingen riking. Da hadde han ikke kommet hit!

Hun hadde rett i det. Vi må oppføre oss pent, så de hvite ikke skal få et dårlig inntrykk. Det skulle tatt seg ut at vi skjemma oss bort første kvelden.

– Og bom ikke penger, for faen!

Der var’a innom igjen. Hu kjenner lusa på gangen. Bruce sitter ved siden av Phiko. Han er kvikk, kjenner alle, og følger interessert med i samtalene. Bruce snur seg mot ham og spør hva han driver med.

– Jeg er kunstmaler.

– Kunstmaler? I Gug’s?

– Maler figurativt, for det meste. Svære bilder. Det går ikke så gærnt. Jeg selger på søndagsmarkedene i byen, og her ute. Det finnes jo dem som har jobb og vil ha et maleri, sånn som dere har på veggene.

Det er et støyfylt sted, så Bruce legger øret mot munnen hans og får hele livshistorien. For egentlig var denne kunstmaleren en av de større bandittene i bydelen. Det var mye politisk vold, og politiet gikk ikke så hardt inn for å slå ned på den vanlige bandevirksomheten. Phiko var bandeleder, men etter Mandela ble president, ble det nye toner. Folk ville ikke ha bandene lenger, så de bestemte seg for å gjøre opp med dem på egen hånd. Og en dag kom de til Phiko. I døra sto fire–fem storvokste karer, han kjente et par av dem. De var drosjesjåfører, kjørte minibusser ut og inn til byen. De smelte ham opp mot veggen, og ga ett valg: Nå blir du med oss til fotballstadion, der er de andre. Og der skal du fortelle hvem du er og hva du driver med. Og så skal du beklage, og be om unnskyldning, og så skal du ikke spenne en revolverhane noen gang mer i ditt liv. Gjør du det, eller noe annet, så skal vi kaldkvæle deg nede ved jernbanen og hive deg på sporet så mora di må begrave deg fem ganger. Forstått?

Phiko forsto hvert ord, og ble med til stadion. Det var nifst. Folk var forbanna, de ropte, de skreik, de danset toytoy – på stedet hvil, med bakoverbøyd kropp, veldig aggressivt – og utstøtte «hoy-hoy». Og så fram til en mikrofon, og det ble stille.

– Jeg heter Phiko, dere kjenner vel meg? Dessverre for noen, men hør her, vi må begynne på nytt alle sammen, jeg også.

Etter den dagen var det ikke noe valg. Phiko hadde penger, og dem brukte han på lerret og tuber. Og så malte han, det så ikke ut, men så gikk han på kurs, og fikk dreis på det tekniske. For lærerne på skolen hadde sagt at det «lå» for’n. Han hadde talent, han var «gifted». Bruce hadde aldri snakket med forbrytere før, og han var sprekkeferdig av nysgjerrighet, men torde ikke be om detaljer. Hvor mange har du drept, og sånn. Det var tross alt første kveld. Tre karer med topplue presenterer seg, og blir nysgjerrige på etternavnet, Muzik. Driver han med... musikk? Bruce gjør det, han jobber i et platestudio. Det er som et elektrisk sjokk går gjennom gutta.

– Vi er musikere, alle tre!

– Hvor spiller dere? spør Bruce. Og de må innrømme at de nok helst sitter i stua og spiller, for hverandre. De øver og øver, men har ingen steder å vise seg fram, så han må besøke dem i morgen. Og så ble det natt, og de vaklet ut av ølbula, men hvor er utgangen? Først ut og slå lens, og så inn på kjøkkenet, og deretter gjennom stua hvor tre ligger og sover, og så ut på gata. Bruce låser seg inn, legger seg på ryggen i et nakent rom. Det Nye Sør-Afrika, here I come.

Neste morgen sitter han med et kaffekrus. Hey Bruce, Good morning Bruce. How’zit? God morgen til alle, dere som skal på jobben, dere som skal tigge, dere som skal selge, dere som skal på skolen. Og der kommer en liten kar med altfor stor ransel. Han passerer huset med et godt tak i reimene, og stirrer på Bruce. Så blir han borte. Så rygger han tilbake. Vinker, og roper:

– Hey, brother!

Og så løper han. Nå kommer folk med frukt og grønnsaker. De tilbyr seg å vaske hans klær. Og noen trenger penger til et kortsiktig lån, men der går grensen. Han sier: Jeg gir deg ikke penger, jeg kan ikke skaffe deg en jobb, men jeg kan lære deg å skrive jobbsøknad og gå på jobbintervju og slikt. Bruce improviserer kurs i jobbsøking med rollespill. Ungdommer som ellers ikke har stor tro på fremtiden, kaster seg over avisenes stillingsannonser. De oppsøker steder hvor det vanker dagarbeid. Kan de lage noe? I ståltråd? Bruce vet om et sted de lærer slikt. Du kan lage en gammeldags transistorradio av ståltråd og brukte ølbokser. Du trenger femti kroner, og kan selge den for tre ganger prisen. Spikke figurer, hugge småskulpturer? Ikke så lurt, sier Bruce. Det er for mange av dem, allerede.

Han kan ikke ha døra åpen lenger. Han gjør en avtale med gata; når døra er åpen, kom bare inn. Når den er lukket, vil jeg være for meg selv. Det er en ny erfaring for de andre. Han har laget regler for når han vil se dem. Den hvite mann er ikke enkel å forstå, men Bruce er likandes, ikke som de andre. Han kan du snakke med, og han har tid – når han en sjelden gang har tid. Alt Bruce opplever står i skrikende kontrast til det han leser om i avisen. For nå har notisene om voldtekter og ran og innbrudd i Gugulethu blitt viktige, og han sjekker med gatekartet om angrepet og overgrepet har skjedd i nærheten. Bruce føler seg trygg, for intet av hva han har lært, stemmer. Det forteller han sine venner om, men de kommer ikke på besøk. Foreldrene kom til kaffe en søndag ettermiddag, men de kom ikke igjen. Søndagsmiddagene får de ta oppe i Higgowale, men mor må innrømme at hun er stolt av sin sønn. Og selv om hun ønsker ham vekk fra townshipen, skryter hun av ham i selskap med venninnene. Det er en grøsser over tekoppene.

Men hans ulåste ettermiddagsdører skal straffe seg. For en hvit mann har omsettelige gjenstander; penger, lommebok, musikkanlegg, mobiltelefon. Inne fra kjøkkenet hører Bruce at det kommer folk, men de snakker ikke til ham, bare er der, så han snur seg rundt og ser sålene av en kar med hans mobil i hånda. Og den mobilen er samtidig hans elektroniske dagbok med alle avtaler, telefonnumre og adresser og notater, hele hans business. Det må ikke skje, så han løper etter, hopper over et gjerde, oppover gata. Bruce roper om hjelp, men her er bare forskrekkede kvinner på fortauet. Han tar tyven igjen oppe ved jernbanesporet, og folk kan se at han kaster seg forover i et enormt løvesprang, fanger ham i bena, og får ham i bakken. Nå kommer det karer til, som tar seg av resten, og Bruce snur seg bort når tyven får sitt. Imens ringer han – med mobilen – til politiet, for det nummeret har han lagt inn. De er rundt svingen på fem minutter, og Bruce kan gå tilbake til sin oppvask. Og ryktet går om Tarzan.

Jeg satt i stua hans etter at han hadde vært en tur i London for å besøke slektninger. Han hadde kommet tilbake sist fredag. Da han dro, sa en av naboene at han måtte gi fra seg nøkkelen, dersom det var noe. Men kommer du fra Cape Town, er en nøkkel det siste du gir fra deg. Du skriver ikke engang adressen på et nøkkelknippe, men han gjorde som han ble bedt om.

– See you next friday!

Alle vet at flyene fra Europa lander om morgenen, og de ville ønske ham velkommen hjem. Bruce hadde et par ærend på jobben, skulle framkalle noen bilder og spise lunsj med foreldrene. Men det visste ingen i Gugulethu, og da Bruce kom hjem, var gata stinn av mennesker, og tettest var det rett foran hans hus. Døra sto åpen. Har det skjedd noe? Innbrudd? Han rakk ikke å spørre før han ble overfalt av en jublende skare. Åh, Bruce. Vi trodde aldri vi skulle se deg igjen! Hvor har du vært? Hvorfor kommer du først nå? I fem timer hadde de ventet. De hadde kokt kaffe og bakt kaker. Grisekjøkkenet han forlot skinte, gulv og vegger var vasket, klærne rene og nystrøket, lagt pent over en stolrygg. Kvinnene hadde kortet ventingen med å flette hverandres hår. De hadde flyttet businessen hjem til Bruce for en stakket stund.

Bruce forteller med vidåpne øyne. Han bare rister på hodet. Can you believe it? Tretti mennesker som står og venter på en som bare er den nye naboen, og som de vil feire, for han har vært over havet og har lovet å ta med bilder av seg selv og Big Ben? Av sitt gode hjerte har de stilt opp med en hengivenhet som gjør verten skamfull, men også tankefull. Gugulethu oppviser en type sivilisasjon han har vært ukjent med. Bruce har vokst opp med vissheten om sin egen rases overlegenhet, og den har vært lett å identifisere: høyteknologi, vitenskap, kultur, lederskap, ingeniørkunst og velstand. Hva har «de andre» hatt? De som var hottentotter før de ble innfødte, men som nå har rykket opp til å bli «the africans». Han hadde ikke hatt andre svarte bekjentskaper enn de ufaglærte nede i hagen, gartneren og hushjelpa: kunnskapsløse, hjelpeløse med praktiske ting, vondt for å huske, alltid i beit for penger. Og så leste han om dem i avisene, om hvor voldelige, kåte og sjuke de var, men også at de var glade og danset i sin enfoldighet. Skal landet styres av slike, har det vært spurt rundt middagsbordene oppunder fjellet. Tja, hva er sivilisasjon, spør Bruce seg nå, der han ser nedover gata, over jernbanelinja og skimter Taffelberget i det fjerne. Hjemme, med de høye gjerdene, kjente de ikke naboen. De foretok seg aldri noe sammen, de skapte aldri noe i bydelen, ingen foreninger ut over borgervernet. Her i Gutulethu så han mennesker ta vare på hverandre, nå også ham selv. De har et forhold til sine naboer, løser sosiale vanskeligheter sammen. Sivilisasjon i Afrika, det er noe annet enn det den hvite mann har skapt, hører Bruce seg si – med en viss undring.

Jeg gir ham Desmond Tutus bok om arbeidet i Sannhets- og Forsoningskommisjonen. Les her, Bruce. Her står det om ubuntu, Afrikas gave til menneskeheten.

– Ubuntu? Oh, jeg hørte om det på et lederkurs. Være sammen, and things like that?

– Togetherness, Bruce.

Ubuntu kan knapt oversettes til et vestlig språk, du trenger en hel leksikonside. Ordet stammer fra zulu og kan bety samhørighet, fellesskap, solidaritet og nærhet. Man blir menneske gjennom andre mennesker. Den som «har» ubuntu, særpreges av innlevelse, gjestfrihet, og generøsitet. Men ubuntu kan ikke forklares med en karakteristikk, for ubuntu er dynamisk, i bevegelse. Og derfor må det hele tiden fornyes. Ubuntu er en livsfilosofi som går på tvers av vestlige idealer om enkeltmenneskets rett. Individualismen er ikke viktig for ubuntu. Ja, kanskje danner den ubuntus motsatte livsoppfatning. Sørafrikanske filosofer og teologer forsøker å oversette uttrykket med en beskrivende setning: «Jeg er, fordi vi er, og fordi vi er, er jeg.» Man må altså høre til. Uten å være en del av fellesskapet har man ingen verdi. I dette fellesskap, som er større enn summen av dem det utgjør, blir det plass for storsinn og glede over andres suksess. Og tilsvarende medfølelse over andres nederlag. Når én feiler, blir det til alles nederlag. Når fellesskapet hjemsøkes av kriminalitet eller ondt blod, lider alle, og urett må gjøres opp og tilgis for at «alle» skal komme videre.

Den som har to kuer, og melk nok, gir bort til den som ikke har. Når gjester kommer og slår seg til, tas de inn i familien som de skulle være slektninger. Når en får en lønnsøkning, må han betale skolepenger for flere barn i storfamilien enn han gjorde før. Kanskje er det derfor vi alltid er fattige, spør man seg i stillhet. Vi får aldri lagt noe til side. Det som kunne vært startkapital blir til uniform og skolebøker for enda en til.

Ubuntu snur tanken om bistand opp ned. Vårt vestlige verdensbilde består av en gavmild giver og en stakkar som trenger hjelp. Med årene har dette endret seg til at stakkarene kanskje heller er mennesker som ikke får brukt sine ressurser. Så vi får dem til å hjelpe seg selv. Ubuntu sier: Du kommer til meg med din hjelp. Jeg skal i min gavmildhet lukke deg inn i mitt fellesskap. Du skal bli menneske, her med meg, og med dine gaver. Dette binder oss sammen.

En slik tankemåte velter bordet til bistandsbransjens aktører. Kanskje skulle de la papirene bli liggende på gulvet og lete seg fram til en måte å «hjelpe» på som er Afrikas egen. Bruce merket det straks. Han var ikke gavmild med penger, og avviste alle som trengte hans sedler. Men han stilte opp med sine kontakter, sin oversikt og kunnskap om jobber, skoler og framgangsmåte. Han ble ikke takket slik han trodde han skulle bli, for det ble forventet at han også bidro med sitt. De lot seg altså ikke bli klienter.

Når kalebassen, full av surt sjudagersøl, går fra mann til mann, blir en skvett slått på bakken. Den er til forfedrene og deres ånder, som stadig lever og er blant oss. De er også en del av ubuntu, dette utvidede familieforhold. De er også i fellesskapet, og har en betydning for folks liv. Derfor er ubuntu et grunnleggende religiøst begrep. Åndene er med oss, og i denne åndeverden har Gud sin plass.

Da president Thabo Mbeki lanserte sin visjon om den afrikanske renessanse, trakk han inn ubuntu som visjonens røde tråd. Det tradisjonelle afrikanske demokratiet er kjennetegnet ved de lange diskusjoner, de endeløse samtaler hvor alle skal bli hørt. Til slutt samles det felles meningsinnhold i en konklusjon, konsensus. Det afrikanske demokrati er med andre ord annerledes enn de flertallsbeslutninger vi kjenner som folkestyrets adelsmerke. Faren ved ubuntu er dens sterke lojalitet til gruppen. I utviklingen av demokratiet i Sør-Afrika etter apartheid har ubuntu ikke havnet i konformitetens klamme omfavnelse. Den gjensidige respekt for individet har vunnet over gruppepresset. Ubuntus omfavnelse av fellesskapets mange syn og nyanser krever en respekt for annerledeshet.

Sør-Afrikas kampsang foran fotball-VM i 2010 heter shosholoza, å stå sammen, jobbe i lag. Det er ubuntu som skal gjøre Sør-Afrika til den neste verdensmester, hele landet i felles dugnad. Sør-Afrika har i dag 800 000 stokvels, det vil si kollektive stiftelser og selskaper. Det kan være spareklubber, begravelsesbyråer, boligsamvirke. Det er en form for kollektiv forretning, til forveksling lik en sosialistisk kapitalisme.

Ubuntu forener ånd og materie. Den er båret av en samfunnsforståelse som er oss fremmed, og som de færreste afrikanere kan forklare. Den sitter i ryggraden, kulturen, tradisjonen. Fordi den er både åndelig som filosofisk retning, og materiell i sin praktiske konsekvens, må den hele tiden fornyes i fellesskapet. Den tilstreber en samfunnsharmoni der bitterhet, hevn og misunnelse ikke har noen plass. Ja, suksess basert på konkurranse med andre, får prinsipielt ikke plass innenfor ubuntu. Ubuntu er derfor truet av et moderne konkurransesamfunn, som det markedsliberale sørafrikanske. Likevel lever ubuntu i gata til Bruce, selv om folk har lite å dele.

Ubuntu kan, for en europeisk observatør, lett forveksles med naiv sosialisme. Og det hvite mindretallsregimet oppfattet da også frigjøringsbevegelsen ANCs program som et livsfarlig, gudløst kommunistkomplott. Og kommunistpartiet arbeidet innenfor ANC, men dets program høstet flere ideer fra ubuntufilosofien.

Ubuntu er altså å være sammen. Det klareste eksempel på ubuntu fra norsk jord henter jeg fra en hendelse i Åndalsnes, der en afrikaner er i ferd med å entre bussen til Ålesund. Bussen har bare én passasjer, og han sitter i baksetet. Så den ombordstigende setter seg ved siden av ham. Der satt de to, i to timer og ti minutter, med hvert sitt kroppsspråk. Slik ser en kulturkollisjon ut.

Bruce lever med sine daglige kollisjoner. Etter hvert blir han en sensasjon for hele Sør-Afrika. Han intervjues i radio og på fjernsyn, i helgene har avisene helsider om den tapre hvite gutten som har tatt sjansen på å leve blant «dem». Er det ikke farlig? Er han blitt en av dem? Bak spørsmålene hører Bruce et ekko av noe annet, en undertone fra fortida, en aldri uttalt tanke som de alle går og bærer på i hemmelighet. Fra tidlige barneår blir den plantet, og alt du ser bekrefter at det er slik. Det er de hvite som bestemmer, de svarte som jobber. Det er vi som bor i byens vakre skråninger og de som bor der ute. Det er herrefolket som i stor og nysgjerrig høflighet vil vite hvordan det er mulig å gjøre noe så vilt som Bruce har gjort.