Michael Stilson

Bare spille ball

Michael Stilson

Bare spille ball

I begynnelsen var det bare ballen og meg. Et par fotballsko. Og grusbanen.

Det var alt.

Men da ting først begynte å skje, skjedde de fort. Jævlig fort.

Plutselig handlet alt om sportsdirektører og agenter, kontrakter og penger.

Penger.

Penger.

Penger.

Men jeg ville jo bare spille ball.

FINALEN

Noen kamper er bare det. Fotballkamper, liksom. Vi snakker ikke om dem verken før eller etter. De spilles bare, her og nå, og så er de borte for alltid.

Dette var ikke en slik kamp. Dette var så langt unna å være en ubetydelig kamp som det gikk an å komme, tenkte jeg og så opp på de tjue tusen tomme setene som steg opp fra bakken og hang over meg. Flomlysene var allerede på og lyste opp gressmatta, som var knallgrønn selv om det var midt i november og den første snøen allerede hadde falt. Den lå rundt banen som et hvitt smykke, som en stadig påminnelse om at sesongen nærmet seg slutten.

Hjertet hamret da jeg stakk hånda i lomma og kjente konvolutten som lå der. Kjente den tjukke, harde bunken med tusenlapper som presset mot låret og minnet meg om hva som sto på spill denne gangen. Det var merkelig å vite at dette kunne bli den første og siste kampen jeg spilte for Rosenborg på Lerkendal.

Det eneste jeg måtte gjøre, var å gjøre som normalt. Hvis jeg bare herjet på høyrekanten, som jeg pleide, kom jeg til å bli fotballproff.

Jeg dro inn den iskalde lufta, kjente hvordan hårene og snørret i nesa stivnet, før jeg pustet en sky med frostrøyk ut av munnen. Jeg snudde ryggen til gressmatta og gikk mot garderoben mens jeg forsøkte å glemme at denne kampen kom til å endre livet mitt.

Jeg gikk ned den lange gangen til garderoben da ei arm la seg rundt skuldra mi og stemmen til Erik brøt gjennom alle tankene som surret i hodet mitt.

– Fredrik. My man! Jeg har akkurat regna litt på noe, sa han.

– Ok, sa jeg, ganske uinteressert, og fortsatte å gå med blikket mot garderobedøra.

Han gikk foran meg og stilte seg opp for å blokkere veien inn til garderoben.

– Hør på meg nå. Som sekstenåring tjente Martin Ødegaard visstnok tjue millioner i året i Real Madrid, ikke sant?

– Sikkert. Jeg vet ikke, sa jeg og forsøkte å gå forbi ham.

Hvorfor skulle han fortelle meg dette nå? Han stilte seg opp foran meg og blokkerte meg igjen mens han la begge henda på skuldrene mine og så meg rett inn i øynene.

– Fredrik, hør på meg! Alle sier at Mathias er nesten som Ødegaard, ikke sant? Men la oss si at Mathias bare er halvparten så god som Ødegaard, selv om han sikkert er mye nærmere, sånn egentlig. Da kan sikkert Mathias signere for ti millioner i året i en stor klubb et eller annet sted, ikke sant? Og det betyr at vi to, som kanskje er halvparten så gode som Mathias igjen, også burde kunne få oss en rimelig heftig kontrakt. Til og med her i Rosenborg. Og i alle fall hvis vi vinner finalen i dag. Ikke sant? Jeg mener, ikke fem millioner, liksom, men en bra kontrakt, sa han og rista i meg, for å få meg til forstå at han hadde rett.

Jeg rista på hodet og lo det bort.

– Jeg tror ikke det er så enkel matematikk, Erik, sa jeg og vrei meg forbi ham igjen.

Denne gangen lyktes jeg og fortsatte mot garderoben. Jeg skjønte ikke at Erik fortsatt kunne mene at han og jeg var på samme nivå. Det var lenge siden Erik var den eneste i garderoben som hadde hår på tissen, for å si det sånn.

Jeg hørte at han løp etter meg og kom opp på siden av meg mens han fortsatte å snakke.

– Fredrik. Helt serr. Det er en grunn til at Rosenborg ikke har snakka med oss to om kontrakt ennå. Det er fordi de vil se hvordan vi takler de store kampene. Du bør tenke gjennom hva du er verdt, for etter denne finalen kommer ting til å skje fort, sa han. Jeg trakk pusten dypt og hadde lyst til å fortelle ham alt som hadde skjedd den siste uka. At jeg allerede hadde snakka med Rosenborg. Fortelle ham alt det han ikke visste. Som for eksempel at det satt ledere fra en annen klubb på tribunen i dag for å se meg spille. Men jeg holdt kjeft og åpnet døra til garderoben.

Erik var bestekompisen min, og dette var ikke tidspunktet for å drepe drømmen hans.

Vi hadde som vanlig oppmøte en og en halv time før kamp, men siden det var finale, hadde de fleste kommet tidlig for å få med seg mest mulig av stemningen. For stemningen var annerledes. Kanskje var folk nervøse eller redde eller fokuserte, men det var ikke en kjeft som snakka. Vanligvis var garderoben et bråkete sted med musikk og roping og lekeslåssing, men nå satt folk med headset og trykket på telefonene sine og var opptatt med å mekke snapstories og instagramme absolutt alt. Kanskje var det fordi alt lå klart, på en måte som det ikke pleide å gjøre før kampene våre, som gjorde at folk virka så fokuserte. På benkene lå en bunke med klær, pent bretta med tellekanter. Én bunke til hver spiller. Strømper, shorts, varmetrøye, genser, bukse. Alt lå der, sammen med et håndkle og en toalettmappe. Jeg gikk bort til den første bunken, som lå på benken under der keeperdrakta med nummer 1 hang. Jeg løftet opp toalettmappa og så at den var inngravert.

Rosenborg–Brann

NM-Finale G16

Lerkendal

Jeg strøk hånda over teksten, studerte den nøye og kjente et lite stikk av den samme stoltheten jeg kunne kjenne i rommet. Alle satt der i sin egen verden og tenkte at nå var vi stjerner som fikk stæsj med trykk på, som om det var Champions League-finalen vi skulle spille. Jeg kvelte den lille stoltheten tvert. Jeg var ikke som dem. For de aller fleste i rommet var dette det største de kom til å oppleve på en fotballbane, men ikke for meg. For meg var denne kampen bare et steg på veien mot noe større. Noe mye større. Jeg la toalettmappa ned igjen og så meg rundt etter plassen min.

Over hver bunke med klær hang draktene, med draktnummeret vendt ut mot rommet. Fra der jeg sto, så jeg tallene stige fra 1 til 11. Det var de som skulle starte kampen. Sånn var det alltid på guttelaget i Rosenborg. Høyrebacken hadde drakt nummer 2, midtstopperne 3 og 4 og venstrebacken hadde 5. Midtbanetrioen hadde 6, 7 og 8. Og så var det de tre på topp som hadde 9, 10 og 11. Jeg fulgte numrene bortover benken helt til nummer 9. Mitt nummer. Jeg var høyrekanten. Derfor skjønte jeg ingenting da jeg så at Solomon satt på plassen min og dro på seg shorts nummer 9. Jeg kjappet meg bort og nappet ham i shortsen.

– Hva skjer, Solomon? spurte jeg.

Han var i ferd med å dra på seg høyresokken, men stoppet opp, tok ut den ene øreproppen, så opp på meg:

– Hva skjer?

– Du vet at jeg alltid har drakt nummer 9?

Han trakk på skuldrene.

– Ja, men jeg fikk beskjed om å ta nummer 9 i dag. Du må ikke spørre meg hvorfor.

– Hvem ga deg beskjed om det?

Han så på meg en liten stund før han vendte blikket mot høyre.

– Jeg ville kanskje hørt med ham, sa han og nikket mot Ståle.

Ståle sto med ryggen til og skrev kampplanen på den store tavla da jeg gikk bort til ham. Jeg hadde ikke lyst til å prate med Ståle i det hele tatt. Jeg hadde håpet at jeg skulle kunne slippe å snakke med ham i dag, men nå hadde jeg ikke noe valg.

Jeg kremtet. Han slutta å skrive og snudde seg mot meg isteden.

– Fredrik! Akkurat den jeg ville prate med.

Han så på meg uten å smile. Jeg fikk følelsen av at han visste om det møtet jeg hadde hatt kvelden før, men det kunne ikke være sant. Jeg hadde ikke fortalt om det møtet til noen.

– Eh, Solomon sier at han har fått beskjed om å ha på seg drakt nummer 9, og så lurte jeg på om det er et annet system med draktnumrene i dag? spurte jeg.

Steinansiktet til Ståle sprakk nå opp i et lurt, lite smil.

– Neida, samme system som alltid. Mathias! Bli med Fredrik og meg ut på gangen.

Ståle ropte til Mathias, som sto med ryggen til ved drakt nummer 7 og den ene foten på benken mens han surret ankelen med sportsteip. Han snudde seg mot Ståle, som pekte mot garderobedøra. Mathias nikket, reiv av den teipbiten han akkurat hadde festet og la fra seg teipen på benken. Så gikk vi alle tre ut på gangen.

– Hva skjer? sa jeg og slo ut med armene.

Mathias stirret i gulvet, så ikke på meg én gang, som om han visste hva Ståle skulle si og ikke turte å se meg i øynene. Jeg skjønte ikke hvorfor Mathias måtte være der.

Ståle klødde seg litt i bakhodet, rensket stemmen og så meg inn i øynene.

– Det har skjedd noe, Fredrik. Vi må gjøre noen endringer. Du skal ikke spille høyrekant i dag, jeg trenger deg på høyrebacken, sa han.

Jeg kunne kjenne hvordan alt blodet i hodet forsvant på et millisekund, og jeg ble kvalm. Jeg tenkte på alt som hadde skjedd den siste uka. Møtet jeg hadde hatt i går og det som sto på spill i denne kampen.

Jeg kunne kjenne proffdrømmen glippe for meg.

Alt var avhengig av at jeg spilte høyrekant i finalen.

SØNDAG – SEKS DAGER FØR FINALEN

Sist jeg så fattern, var da han kom på landskampen jeg spilte mot Danmark i København i juni. Vi snakka sammen så vidt etter kampen. Han var der visst på en guttetur med noen kompiser, og det passa seg tilfeldigvis slik at U16-landslaget som jeg spiller på, skulle være der akkurat den helga. Det var i alle fall det han sa. Vi sto der etter kampen, og han sa bra spilt til meg, men jeg kunne se at han hadde noe mer han ville si. Kanskje husket han hvordan det gikk sist han skulle gi meg tips etter en kamp, eller så hadde han drukket litt for mye til å huske hva han ville si. Vi ble i alle fall stående der en god stund. Han så i bakken og opp i lufta, og så sa han at han måtte stikke fordi han skulle møte kompisene til middag. Grattis med seieren og målet, sa han og ga meg en stiv klem, klappet meg litt for hardt og lenge på ryggen, som om han ikke helt husket hvordan man ga klemmer. Så ruslet han bort fra banen mens jeg gikk til spillerbussen som kjørte oss tilbake til hotellet. Da jeg kom opp på hotellrommet, skrev jeg ei melding til ham:

«Artig at du så kampen. Hvis du får tid i kveld, kunne vi kanskje møtes? Fikk akkurat vite at vi har fri i kveld, siden vi reiser hjem i morgen. Hadde vært kult å høre litt mer om hva du synes om kampen. Lover å ikke klikke denne gangen;-)» Det var 3. juni.

Jeg hørte ikke fra ham før denne søndagen i november. Klokken ni våknet jeg av telefonen min som vibrerte på nattbordet. Jeg klarte så vidt å dra fjeset mitt opp fra puta, fikk tak i telefonen som lå opp ned, snudde den rundt, låste den opp og så at det var en melding fra fattern. Jeg var for trøtt til å sette meg opp for å lese, så jeg vridde bare hodet fra puta slik at jeg så skjermen.

«Hei. Skulle vi tatt oss ei økt på grusen? Har noe til deg ☺»

Jeg la telefonen ned og plantet fjeset nedi puta igjen. Hva ville han nå? Én liten uke igjen til den store finalen, og plutselig skulle han ha kontakt med meg igjen? Ta oss ei økt? Hver gang vi hadde tatt oss ei økt etter at han flytta ut, hadde det endt med at han fortalte meg hva jeg gjorde feil og hvordan han ville gjort det. Og det var som regel etter at han tilfeldigvis hadde stoppet innom en kamp på vei til et annet sted, ettersom han bodde rett ved kunstgresset på Lerkendal. Han kom ruslende bort og stilte seg opp ved sidelinja, og så fulgte han med og så på alt jeg gjorde uten å si et eneste ord. Han sto der i den samme skitne Adidas-buksa med det som en gang hadde vært et 9-tall, men som nå bare var en liten hvit flekk. Og Rosenborg-logoen, som limet så vidt klarte å holde på plass. Den bare hang og blafret øverst på venstrelåret og ba om å få slippe å henge mer, men fattern insisterte på at den skulle være der. Som et bevis på hva han en gang hadde vært eller noe sånt. Og sandalene med de hvite tennissokkene i. Aldri hadde han på seg skikkelige sko. Trenerne og de andre foreldrene sa aldri noe, verken til han eller meg, men jeg så hvordan de så på ham. Han sto der og sa ikke et ord, ikke til meg eller noen andre. Han sto der og så på i et kvarter før han gikk igjen, som om det var hvem som helst som spilte der ute.

Men om jeg var usynlig for fattern, var han ingen hvem som helst for meg. Han sugde all energi ut av meg når han så på, fordi jeg visste at han kom til å bli skuffa uansett hva jeg gjorde. De få minuttene han sto der, var det som om ballen og banen og motstanderne endret seg. Plutselig gikk alt litt for fort for meg. Pasningene jeg fikk, var for harde, ballen spratt for langt unna meg når jeg skulle kontrollere den, backen kom raskere opp i ryggen min, presset meg hardere, sidelinja og dødlinja kom nærmere meg og hele jævla banen føltes mindre og mindre. Jeg mistet kontrollen i de minuttene. De andre gutta ropte høyere og kjeftet mer, og jeg mistet ballen oftere og oftere dess mer de ropte, samme hvor hardt jeg prøvde og ville. Så merket jeg over skuldra mi at han var borte igjen. Da trakk sidelinja seg ut, jeg fikk større plass og bedre tid. Jeg kunne puste, og alt gikk saktere igjen. Backen var lengre unna og ballen landet akkurat der jeg ville ha den, i det øyeblikket jeg ikke lenger kjente blikket til fattern i nakken.

De gangene han hadde dukket opp, visste jeg at sent på kvelden, noen ganger midt på natta, kom jeg til å få en melding. Der var det alltid et langt brev fra ham som forklarte hva han hadde sett, hva jeg hadde gjort galt og hvordan han hadde løst det da han spilte. Alt basert på det lille han hadde sett, og ikke visste han at de minuttene han sto der på sidelinja, alltid føltes som et svart hull for meg. Som om det hadde skjedd på en annen planet og i en annen tid enn resten av kampen. Derfor ble jeg så forbanna når han mente han kunne si noe om meg som fotballspiller. Det han hadde sett, var ikke fotballkampen min. De minuttene var en helt annen kamp for meg. De første gangene våknet jeg alltid og ble liggende og tenke på alt det han hadde skrevet. Lurte på om det var noe galt med meg. Nå hadde det gått noen år, og jeg la alltid telefonen på kjøkkenbenken de nettene han hadde vært innom og sett meg spille.

Jeg forsøkte å sovne igjen etter at meldinga fra fattern hadde kommet denne søndagen, men jeg klarte ikke å slå det fra meg: Hadde faren min akkurat sendt en melding og avslutta med et smilefjes?

Jeg dro trynet opp fra puta igjen, snudde meg i senga og grep telefonen. Jeg åpnet meldinga og så på den igjen:

«Hei. Skulle vi tatt oss ei økt på grusen? Har noe til deg ☺»

Jeg studerte den nøye. Det siste jeg ville, var å ta en økt med ham på grusen. Jeg hadde egentlig tenkt å stikke ned på Lerkendal og kjøre ei økt med Mathias siden vi hadde fri fra fellestreninga, men jeg klarte ikke å slippe tanken om hva det var han hadde til meg. Jeg satt lenge og så på meldinga før jeg svarte.

«Hei. Når tenkte du?»