Fiona Valpy

4

Fiol

Et hav av minner

Oversatt av Guri Foss

Til minne om min kjære bestemor

E.T. («Milly») Macdonald

1906–2008

suvenir m1 (fra fr. av se souvenir de «huske»)

ting som skal minne en om en opplevelse

Jeg husker den dagen som klippet ut av et gullskimrende stoff,

Da det silkeglatte havet foldet seg ut mot den fjerne horisonten

Og brisen børstet det blonde strandgresset,

Ett hundre strøk for å få det til å skinne.

Vi vandret i vannkanten, lot bølgene skylle over føttene våre

Rene som løfter, sukkende mot sanden.

Et skjell, skinnende lyst blant de mørke tangsløyfene,

Det rommet solen, månen og stjernene.

Jeg har det fremdeles i kåpelommen, de myke kurvene

De bevarer den dagen for alltid.

Ella Dalrymple

2014, Edinburgh

«Velkommen til Drumbeig Sykehjem». Ordene på skiltet gjøres til skamme av at jeg står der i plaskregnet, på den gale siden av glassdøren. Jeg luter meg frem med øret mot porttelefonen i håp om at noen har hørt meg ringe på og vil svare. Jeg krøker meg enda mer sammen, prøver å gjøre meg så flat som mulig inntil veggen under det lille utspringet, men det drypper tett, og alt jeg oppnår er å bli enda våtere. Vinden røsker håndfuller av gulnet løv fra platantrærne som omkranser den grå steinbygningen, og kaster dem mot vinduene. Der kleber de seg fast et øyeblikk før de blir skyllet ned på grusen av strie strømmer med regnvann.

Jeg kaster et blikk på klokken, utålmodig. Tankene mine går allerede til dem hjemme. Klarer Dan seg bra på egenhånd? Har han husket å gi Finn medisinene? Så trykker jeg på ringeklokken igjen, lenger og mer bestemt denne gangen.

«Jeg beklager at det tok litt tid. Hvis du bare er så snill å signere her.» Resepsjonisten rekker meg en liste og en penn. Jeg lirker av meg den gjennomvåte kåpen så det ikke skal dryppe vann fra ermene på det blankpolerte skrivebordet. «Har du vært her på besøk før?»

Jeg rister på hodet mens jeg skriver navn og dato på listen. I kolonnen som heter «Skal besøke» skriver jeg min bestemors navn, «Fru E. Dalrymple».

Hun snur listen rundt og leser det jeg har skrevet. «Ah, er du her for å besøke Ella? Så hyggelig. Hun finner seg godt til rette her, og sønnen hennes kommer hit med jevne mellomrom, men hun har godt av å få besøk av flere.»

Skyldfølelsen får meg til å føle trang til å forklare meg. Jeg har lyst til å fortelle henne at jeg ikke har hatt anledning til å komme før – jeg jobber full tid som lærer, skjønner du, og sønnen min har problemer, det er ikke lett å komme fra … Men jeg lar unnskyldningene forbli usagt og tvinger frem et høflig smil mens jeg drar fingrene gjennom det våte, bustete håret mitt, som allerede har begynt å kruse seg i drivhusluften på sykehjemmet.

Det var telefonen fra min onkel Robbie som fikk meg til å dra hit i dag. «Hun ville ha satt pris på et besøk fra deg, Kendra. Hvis du har mulighet til det, altså. Det er noe hun gjerne vil spørre deg om. Men jeg må advare deg, hun er ikke særlig sterk for tiden. Du kommer til å se stor forskjell siden siste gang du så henne i huset. Tankene hennes vandrer også mye mer.» Tonen hans var vennlig, men det var noe insisterende i den også, og jeg merket at skyldfølelsen over ikke å ha besøkt henne tidligere ble sterkere. Men moren min har ikke noe nært forhold til bestemor Ella – på grunn av en eller annen komplisert mor-datter-konflikt som aldri blir nevnt med et ord – så de hadde ikke særlig mye kontakt da jeg vokste opp. Det gjør dette besøket enda vanskeligere. Jeg tviler på at jeg kommer til å fortelle mor at jeg har vært på sykehjemmet i dag. Hun kunne oppleve det som et slags svik, selv om jeg ikke kan si hvorfor. Jeg vet at hvis jeg bare nevner det i forbifarten, uansett hvor lett og likegyldig jeg sier det, vil jeg høre et snøft i telefonen, før hun øyeblikkelig skifter samtaleemne.

«Tredje etasje, gå helt til enden av gangen. Det er den siste døren på venstre hånd.» Resepsjonisten gestikulerer og forklarer med et profesjonelt smil.

En tung, påtrengende eim av kokt kål siver ut under dørene til spisestuen og blander seg med lukten av luftfrisker og desinfeksjonsmiddel. Skrittene mine er lydløse mot det tykke, blå gulvteppet. Jeg tenker at heisen må være enda mer klaustrofobisk og tar trappene i stedet, og det slår meg hvor heldig jeg er som har friske, sterke ben.

Innen jeg er kommet til tredje etasje, svetter jeg, og det prikker i den klamme hodebunnen. Jeg drar den høye halsen på ullgenseren min ut fra huden i håp om å kjøle den ned litt, og prøver å puste. Hvordan klarer bestemoren min å venne seg til å leve i den kvelende atmosfæren på denne institusjonen, tenker jeg, uansett hvor ren og trekkfri den måtte være? Er pleierne hyggelige? Blir hun tatt godt vare på? Savner hun selvstendigheten hun hadde i huset i Morningside, de store, høyloftede værelsene, rom fylt av eiendeler samlet gjennom et langt liv? Eller betyr ikke alt det noe som helst for henne lenger? Har hun glemt det, slik hun glemmer så mye nå om dagen? Det er som om hun kvitter seg med minner på samme måte som hun har kvittet seg med så mange av eiendelene sine, kuttet ned på alt annet enn rene livsnødvendigheter. Hun har ikke bare krympet bostedet sitt, men selve livet, alt hun er og har, mens tiden langsomt renner ut for henne.

Den siste døren på venstre hånd har tallet 12 stensilert over en liten metallramme med et navnekort. «Ella Dalrymple», står det med pen, myk håndskrift. En ung skrift, ikke hennes egen elegante, kursiverte, som nå bølger seg og skjelver på kortene hun sender til jul.

Bråket fra en tv med volumet skrudd høyt opp høres godt fra rommet på den andre siden av korridoren. Men da jeg blir stående foran bestemor Ellas dør, er det ikke noe annet enn stillhet på den andre siden av den. Jeg banker forsiktig. Kanskje hun sover. Jeg kan legge igjen en beskjed, liste meg ut uten å forstyrre henne, komme meg hjem i tide til å se til Finn, begynne med middagen, komme i gang med rettingen jeg hadde tatt med meg hjem, trettien stiler om temaet «Hvem er skyld i tragedien i Macbeth?» Jeg har en mistanke om at noen av de stilene vil vise seg å være tragedier i seg selv.

Trangen til å snu på hælen og gå igjen er sterk. Nå kunne jeg tross alt si at jeg hadde gjort en forsøk på å besøke henne, og jeg kunne ha god samvittighet. Men samtidig føler jeg en motvilje mot å gå hjem. Jeg synes jeg har det slik hele tiden nå. Jeg vet at idet jeg åpner døren, risikerer jeg å møte Dans blikk og kanskje få et glimt av nederlag igjen. Men stort sett overskygges det av skyldfølelsen hans over å se meg komme inn, trett og sliten etter enda en lang arbeidsdag. Vi vil begge prøve å late som om alt er bra. Han vil ta på seg masken og forsøke å være positiv når vi snakker om den siste jobbsøknaden han sendte inn, og jeg vil prate lett og uanstrengt om dagen min, gjerne også klistre på meg et smil og runde av med en morsom historie om noe en av ungene på skolen sa. Men vi vil begge vite det. Selv om vi prøver å beskytte hverandre, bekymrer vi oss syke for den økonomiske situasjonen vår og enda mer for fremtiden. Hva ventet den vakre sønnen vår, som ingen kunne nå inn til?

Finn var et vanskelig barn helt fra starten av, og legene forklarte slappheten, som ble avbrutt av grusomme, skremmende raserianfall, med kolikk eller at han fikk tenner eller et eller annet vagt, udefinert «virus». Og så, da han var to år gammel, innså de at han hadde flere tegn på «betydelig forsinket utvikling» og begynte å henvise oss til spesialistene som til slutt ga ham diagnosen autisme. Siden da har hver eneste dag vært en utmattende kamp, enten vi prøver å hjelpe Finn gjennom raseriet og skrekken eller slåss med myndighetene i forsøk på å få mer hjelp til ham. Og mens både Dan og jeg forsøker å være positive dagen igjennom, åpner den dype kløften seg mellom oss senere på kvelden, når vi ligger i sengen, evig langt fra hverandre. Det føles som om vi begge er i ferd med å drukne i våre egne hav av bekymringer, ute av stand til å rekke ut en hånd og trekke den andre opp og i sikkerhet. Vi driver lenger og lenger fra hverandre, og ingen av oss makter lenger å mobilisere styrke nok til å stå imot understrømmene som trekker oss ubønnhørlig ned.

En sykepleier feier forbi meg, bærende på noe som er dekket med et håndkle. Hun sender meg et skarpt, ikke-noe-tull-smil, og jeg snur meg mot Ellas dør og banker igjen, enda litt mer bestemt. Så hører jeg henne. Bestemors vennlige stemme, like sprø og sliten av elde som de gamle syttiåtte-platene hun pleide å spille på grammofonen sin, sier «Kom inn!»

«Det er meg, bestemor. Kendra. Jeg ville bare se hvordan det går med deg.» Stemmen min lyder falsk i ørene mine, overdrevent lys og lett, slik den gjerne blir når man har dårlig samvittighet.

Jeg vet ikke om hun vil kjenne meg igjen. Jeg husker den gangen jeg dro for å besøke henne hjemme i huset og hun kalte meg Rhona. Det rynkete ansiktet lyste opp i et strålende smil av glede og lettelse da hun trodde at datteren omsider var kommet tilbake for å treffe henne igjen. «Jeg er ikke Rhona, jeg er Kendra, Rhonas datter, kan du huske det? Men mor vil sikkert komme en tur snart, hun også.» Jeg unnlot å legge til: Det er på høy tid at hun gjør det, før det er for sent. Hun har ikke vært tilbake i Edinburgh på mange år, og har nektet å treffe moren sin og overlatt alt til onkel Robbie, selv flyttingen til sykehjemmet og tømmingen av huset for å gjøre det klart til å legges ut for salg.

Men jeg kan se at dette er en god dag. Ellas øyne er våkne, og hun er tindrende klar.

«Kendra, kjære deg, så hyggelig. Kom inn og sett deg ned. Ta den stolen der borte. Men du er jo gjennomvåt, stakkar! Her, heng kåpen din ved radiatoren, så tørker den litt. Det er ufyselig ute i dag.»

Jeg gir henne en klem og kjenner hvor skrøpelig hun er og hvor skjør huden på kinnene hennes føles mot min egen.

Jeg drar en stol nærmere hennes og ser meg om i rommet. Robbie og konen hans, Jenny, har gjort en god jobb med innredningen. De få tingene de fikk ta med seg fra huset, hadde forvandlet værelset med de blasse, magnolia-fargede veggene og det beige gulvteppet og gjort det litt lunere og mer personlig.

Ellas malerier – også mitt favorittbilde av en strand og en seilbåt – er blitt hengt opp slik at hun kan se dem fra sengen. På gulvet ligger et par av de gamle gulvteppene hennes. De har slitte felter etter å ha tålt tusenvis av skritt opp igjennom årene, men fargene er fortsatt vakre. Bøkene og pyntegjenstandene hennes er plassert på hyllene Robbie har satt opp på to av veggene, under vinduet. Når man ser ut over trekronene mot Edinburgh Castle, er det som om slottet flyter i det fjerne, opplyst, som et mektig skip på et opprørt hav av grener.

På det lave nattbordskapet ved siden av sengen står det en utsøkt, dypblå bolle med en tynn åre av gull tvers igjennom keramikken. I den ligger en håndfull skjell. Av en eller annen grunn er det noe gripende ved de skjellene. De er helt alminnelige, slike skjell som folk plukker med seg når de er på stranden. Men i og med at hun har tatt vare på dem og tatt dem med hit, må det være mer ved dem enn som så. Kanskje de er dyrebare minner fra ferier for lenge siden, dager på fjerne strender med høy himmel, sol, vind og hav. Jeg svelger følelsen som plutselig vokser i halsen.

«Hvordan trives du her, bestemor?»

Jeg vet at flyttingen har vært vanskelig for henne, at hun ser på den som en innrømmelse av nederlag, slutten på noe, og jeg ser tristheten blaffe opp i øynene hennes av spørsmålet mitt. Men hun tar seg raskt sammen og sender meg det vanlige smilet idet hun svarer: «Jo, takk, bra. Dette stedet ville faktisk ikke vært så ille, hadde det ikke vært for at det er fullt av gamle mennesker.»

Jeg nikket og smiler tilbake. «Akkurat. Og selv om du er nittifire, regner du ikke deg selv som en av dem, skjønner jeg?»

«Selvsagt ikke.» Hun hever øyenbrynene påtatt uskyldig. «Til tross for at utseendet kan gi inntrykk av det motsatte, er jeg egentlig sytten år fremdeles, forstår du. Jeg har en teori når det gjelder alder; når du har levd så lenge som jeg har, velger minnet ditt hvilken alder du trivdes best med, og i dag har jeg befunnet meg i mitt attende år igjen.

Jeg kaster et blikk bort på henne, redd for at hukommelsen hennes mister kontakten med nåtiden og sender henne tilbake til en fjern fortid, stjeler henne fra oss, bit for bit.

Men øynene hennes er våkne og fokuserte. Hun betrakter ansiktet mitt inngående. Hun må ha lagt merke til det avslørende glimtet av bekymring, for hun griper hånden min og holder den i begge sine.

«Ikke vær redd, Kendra. Jeg bare erter deg. Jeg er helt til stede i dag.»

Jeg kjenner at jeg blir varm i kinnene og legger den andre hånden min over hennes mens jeg ser rett på henne. Vissheten om at hun vet det – at hun er klar over hullene i hukommelsen; den skremmende, mørke, flakkende flammen på lyset som hadde brent så jevnt og trygt helt til nå – treffer meg plutselig og gir meg en vond klump i halsen igjen.

«Men,» fortsetter hun, «jeg vet at jeg er på vei inn i min egen verden.» Hun klapper meg på hånden mens jeg prøver å finne de riktige ordene. Nei, det er ikke sant, det går helt fint med deg. Som om løgnen ville gjøre alt bedre for oss begge.

«Nei, vennen min, det er sant. Det har ingen hensikt å late som noe annet. Nettopp derfor vil jeg spørre deg om en tjeneste. Du er flink med ord, og nå som jeg er havnet her» – hun nikker ut i rommet, som er alt hun har igjen – «har jeg veldig mye tid til å tenke og et hode fullt av minner. Så før jeg glemmer alt og det virkelig ikke er noe igjen, vil jeg at du skriver dem ned for meg. Forteller min historie. Vil du gjøre det for meg? Jeg husker at du pleide å si at du ville bli forfatter. Her har du sjansen til å utvikle talentet ditt.»

«Nåja, du vet hva de sier: ʻDe som kan, gjør det; de som ikke kan, underviser’. Men selvfølgelig vil jeg gjerne skrive ned minnene dine, bestemor Ella. Det eneste problemet er tiden. Jeg kan bare komme og besøke deg etter skolen. Bortsett fra i helger og ferier, da. Men jeg har Finn å tenke på også …»

Stemmen min dør ut, og jeg får skyldfølelse igjen. Jeg kunne naturligvis prøve å sette av litt mer tid, men Dan er så stresset akkurat nå, låst som han er hjemme med den skjønne, utfordrende gutten vår. Jeg vet at han synes alt er så vanskelig. De stadige påminnelsene om hvor «annerledes» Finn er, de forferdelige bekymringene for hvilken fremtid han har foran seg … Hvordan vil autismen hans utvikle seg etter hvert som han blir eldre? Hvem vil ta seg av ham når vi er borte?

Når Dan har mulighet til det, benytter han stille stunder til å sende flere jobbsøknader, men han har ikke store håpet om å få napp. De eneste nyhetene vi får for tiden, er dårlige nyheter, tidligere kolleger som også har mistet jobben, og de alt for hyppige brevene med avslag på søknader. Ikke rart at Dan er mer nedfor enn noensinne.

Ella nikker og gir slipp på hendene mine. Så snur hun seg for å åpne en skuff i nattbordet.

«Jeg vet hvor mye du har å gjøre, vennen min, og jeg vil ikke belaste deg ytterligere. Derfor fikk jeg Robbie til å skaffe meg denne.» Hun trekker ut en liten opptager. «Det jeg foreslår, er at jeg snakker inn minnene mine på denne og gir deg kassettene, slik at du kan skrive ut opptakene hjemme hos deg selv når det passer for deg. Du skal få ta med deg disse albumene også. Kanskje de vil gjøre det lettere for deg å se alt for deg, gjøre menneskene og stedene levende.»

Hun har en skoeske med en hyssing rundt og en større pappeske full av album stående ved siden av sengen. Jeg løfter opp det øverste og åpner det på et tilfeldig sted. Et bilde av moren min som liten jente stirrer alvorlig på meg fra den svarte albumsiden. Under det har bestemor Ella skrevet med hvitt blekk: «Rhona, 8 år».

Jeg retter meg opp og møter Ellas blikk igjen. Som alltid lurer jeg på nøyaktig hva som hendte for å skape denne avstanden mellom mor og bestemor. Den ligger der som en slette av is, iskald og umulig å krysse, furet av bunnløse bresprekker som livet hadde skapt mellom dem.

Ella legger hånden over min igjen. Grepet hennes er fastere denne gangen, og stemmen har en undertone av hastverk.

«Vær så snill, Kendra. Tiden renner ut for meg. Jeg ber deg. Vil du skrive historien min før det er for sent, før jeg glemmer alt og ingen lenger kan fortelle hva som hendte?

Jeg ser ned på bildet i albumet, på en lite pike i pen, hvit bluse med stripete skoleslips. Det glatte, blonde håret er trukket bort fra ansiktet med en plasthårbøyle. Øynene er gåtefulle. Plutselig slår det meg at bestemor ikke bare ber meg om en tjeneste, hun tilbyr meg noe også. Forklaringer, kanskje. Innsikt.

Idet blikket mitt faller på bunken med album igjen, innser jeg hvor lite jeg egentlig vet om bestemors liv. På grunn av konflikten med mamma, var det ikke ofte jeg traff henne da jeg vokste opp. Det var først da jeg kom til Moray House for å ha praksis som lærer og traff og giftet meg med Dan, at jeg begynte å se mer til Edinburgh-bestemoren min. Men oppslukt som jeg var av mitt eget liv, med alt det førte med seg, ble hun aldri noe mer enn en aldrende slektning som lurte i bakgrunnen og ga meg dårlig samvittighet hver gang Robbie og Jenny var bortreist eller opptatt med andre ting.

Derfor må jeg innrømme at tanken på å se igjennom albumene og studere bildene fra mammas og Robbies oppvekst, fascinerer meg. Det vil helt sikkert være bilder av bestefar der også, en skikkelse fra barndommen min som jeg bare vagt husker. Han døde da jeg var syv år. Jeg husker den lange kjøreturen nordover fra London for å dra i begravelsen hans. En trekkfull skotsk kirke, mamma som gråt, pappa som ikke klarte å trøste henne, kaker og appelsinjuice hjemme hos bestemor Ella etterpå. Vi overnattet ikke der, selv om hun hadde mange gjesterom. «Jeg vil heller bo hos Robbie,» hørte jeg mamma si til pappa med en stemme som plutselig lød for lys og for høy …

Jeg rykker meg selv tilbake til nåtiden og ser bestemors uttrykk, som er både spørrende og oppmuntrende.

«Greit, det er en avtale.» Jeg smiler til Ella, og hun stråler lettet.

«Det var det jeg håpet at du ville si! Her er de første to kassettene. Jeg fikk Robbie til å kjøpe en sånn maskin til så du kan høre på dem når du er hjemme.» Hun legger en tykk, klumpete konvolutt på toppen av albumene i esken. «Og Kendra, fortell historien på din egen måte. Ta ordene og bildene mine og skriv det ordentlig. Bruk talentet ditt, slik at andre kan lese det og forstå.»

Jeg nikker igjen, langsomt, og hører også nå på stemmen hennes at det haster.

Plutselig er jeg veldig oppmerksom på de to parene med øyne som er rettet mot meg, vurderende og fulle av forventning: Ellas og mammas øyne på bildet i albumet jeg har i fanget.

Del 1