Marian Keyes

Et halvt års pause

Oversatt av Linda Marie Vikaune

Marian Keyes

Et halvt års pause

Oversatt av Linda Marie Vikaune

FØR

Kapittel 1

Fredag 9. september

«Hugh og jeg …» sier jeg. «Vi tar oss en pause.»

«En pust-i-bakken, kaffe-og-wienerbrød-pause?» Maura smalner øynene. «Eller en Rhianna-pause?»

«Nå?» sier Maura utålmodig. «Er det kaffe-og-wienerbrød?»

«Nei, det er–»

«Rhianna-typen pause? Herregud, si at du tuller, for Rhianna er – hvor gammel? – tjueto, og du er–»

«… ikke tjueto.» Jeg er helt nødt til å stoppe henne før hun buser ut med alderen min. Jeg vet ikke hvordan det gikk til at jeg ble førtifire, jeg må opplagt ha blingset et øyeblikk, men selv om jeg oppfattet det i siste liten, prøver jeg nå å retusjere bort alle referanser til den. Det er ikke bare frykten for å dø, eller enda verre, frykten for å få dobbelthake; det er fordi jeg jobber innen PR, en dynamisk og ungdommelig bransje som ikke verdsetter de «mindre unge» av oss. Jeg har faste utgifter å tenke på, så dette er en rent praktisk bekymring.

Så jeg forsøker å hindre at noen nevner alderen min, i noen sammenheng, i håp om at hvis ingen nevner den, vil ingen vite om den, og da kan jeg være lykkelig aldersløs i all evighet. (Jeg skulle bare ønske at jeg hadde begynt med dette da jeg var tjuesju, men da jeg var tjuesju, visste jeg jo ingenting.)

«Jeg er søsteren din,» sier Maura. «Jeg er sju år eldre enn deg, så hvis jeg er femtien–»

«Selvfølgelig,» sier jeg veldig, veldig fort og snakker over henne for å få henne til å tie stille. «Selvfølgelig, selvfølgelig, selvfølgelig.» Maura har aldri vært redd for å bli gammel. Hun har vært urgammel så lenge jeg kan huske, og så mer ut som hun var pappas søster enn hans eldste datter.

«Så det er en ‘pause’ hvor Hugh kan dra av gårde – hvor da?»

«Sørøst-Asia.»

«Seriøst? Og etterpå?»

«Kommer han tilbake.»

«Og hva om han ikke gjør det?»

Det var en elendig idé å røpe nyheten for Maura, men hun har en egen evne til å tvinge sannheten ut av folk (vi kaller henne Inkvisitoren), og hun får alltid ferten av en historie. Hun har visst at det er noe på gang i fem dager nå – jeg trodde det skulle gå bra hvis jeg bare lot være å ta telefonen når hun ringte, men jeg har tydeligvis en sterk evne til å lure meg selv, for det var bare et spørsmål om tid før hun dukket opp på jobben min og nektet å dra før jeg hadde fortalt henne alt.

«Men ingenting er avgjort ennå,» prøver jeg. «Det er ikke sikkert han drar.» For det er det ikke.

«Du kan ikke la ham gjøre det,» kunngjør hun. «Bare fortell ham at han ikke kan gjøre det, og ferdig med det.»

Hadde det bare vært så enkelt. Hun hadde ikke lest brevet hans, hun visste ikke hvordan han led. Hvis jeg skulle ha noe håp om å redde ekteskapet mitt, burde jeg nok la ham dra. Antakeligvis.

«Har dette noe å gjøre med at faren hans døde?»

Jeg nikker. Faren til Hugh døde for elleve måneder siden, og Hugh hadde klappet helt sammen. «Jeg trodde at alt kom til å bli bra hvis han bare tok tiden til hjelp.»

«Men det er ikke det. Det er det motsatte av bra.» Hun begynner å hisse seg opp. «Denne forbaskede familien. Når skal det bli slutt på dramatikken? Det er som å spille Whac-a-mole.» Jeg er vant til Mauras raserianfall, så de skremmer ikke vettet av meg lenger. «Så snart den ene av dere får orden på tilværelsen, så er det en annen som blåser livet sitt til himmels. Hvorfor er dere sånne katastrofeområder?» Hun mener meg og søsknene mine, og vi er faktisk ikke det. Eller, ikke verken mer eller mindre enn andre familier, så selv om vi er det, så er alle andre det også, så vi er i grunnen ganske normale.

«Det må være min feil,» erklærer hun. «Var jeg et dårlig forbilde?»

«Ja.»

Hun var faktisk det minst dårlige forbildet i menneskehetens historie, men hun har såret meg, og hele situasjonen tatt i betraktning fortjener jeg vel litt medfølelse?

«Du er så ekkel!» sier hun. «Hadde du likt å være en liten jente?» sier hun og mener seg selv, «med en mamma som ligger på sykehus i månedsvis med tuberkulose i en tid da tuberkulose ikke var en greie engang, det var fullstendig utdatert. En liten jente med fire yngre brødre og søstre som gråter hele tiden, og et stort, kaldt hus som holder på å ramle sammen rundt ørene på oss, og en far som ikke takler det. Jo, jeg har nok en overutviklet ansvarsfølelse, men …»

Jeg har hørt hele denne talen før og kan den utenat – men det er praktisk talt umulig å stoppe henne når hun først har satt i gang. (Søsknene mine og jeg pleier å spøke om at mannen hennes, DSJ – Den stakkars jævelen – utviklet spontan stumhet like etter bryllupet, og at ingen har hørt ham si et ord på 21 år. Vi hevder hardnakket at det siste ordet noen hørte ham ytre – med svært tvilende tonefall – var: «Ja …?»)

«Hva er det som foregår?» spør jeg, forbløffet over antipatien hennes. «Jeg har ikke gjort noe galt.»

«Ennå,» sier hun. «Ennå!»

«Hva mener du?»

Hun virker overrasket. «Hvis mannen din skal ta en ‘pause’ fra ekteskapet deres,» sier hun og lager hermetegn med fingrene, «så har vel du også …» (flere hermetegn) «… ‘pause’?»

Det tar noen sekunder før ordene hennes synker inn, og til min store overraskelse kjenner jeg noe røre seg i meg, noe som minner om håp, og etter de fem siste, grusomme dagene føles det som en voldsom lettelse. Det tennes et ørlite lys i min sjels mørke tunnel.

Langsomt sier jeg: «Når du sier det sånn … så har jeg vel det.»

Kapittel 2

Nå som Maura har fått det hun ville ha, samler hun sammen tingene sine, en solid, brun stresskoffert og en vannavstøtende jakke.

«Vær så snill, Maura,» sier jeg innbitt. «Du må ikke si noe til de andre.»

«Men de er familien din!» Hvordan klarer hun å få det til å høres ut som en forbannelse? «Og Hugh har ikke kommet til fredagsmiddag på evigheter, så de vet at det er noe galt.»

«Jeg mener det, Maura. Jentene vet ingenting ennå, og jeg vil ikke at de skal høre dere hviske og tiske om det.»

«Har du ikke snakket med Derry engang?» sier Maura overrasket.

Derry er den andre søsteren vår, og siden hun bare er femten måneder eldre enn meg, er vi ganske nære venninner.

«Du, altså, det er jo ikke sikkert det skjer. Kanskje han ikke drar.»

Først nå ser jeg medfølelse i ansiktet hennes. «Du lider av fornektelse.»

«Jeg lider av noe,» innrømmer jeg. «Sjokk, tror jeg.» Men det er også skam, frykt, sorg, skyldfølelse og, joda, fornektelse oppi gryta, sauset sammen i et eneste fryktelig heksebrygg.

«Klarer du å ha middagen i kveld likevel?»

«Jepp.» Fredagsmiddagen hjemme hos mamma og pappa er en tradisjon som har vart i minst ti år. Mamma er ikke hardfør nok til å fø på alle som dukker opp hver uke – søsknene mine, barna deres, og partnere og ekspartnere (å ja da, vi er så moderne, så) – så vi bytter på å komme med maten.

«Har du noen anelse om hvor mange som kommer i kveld?» spør jeg.

Det er så mange O’Conneller at det er umulig å slå fast et nøyaktig antall når man skal planlegge matmengden. Hver fredag plinger det i tekstmeldinger fram og tilbake, med bekreftelser og frafall og pluss og minus, og det eneste tallet du kan være sikker på at det ikke blir, er det antallet du tror det blir. Men uansett hvor mange som melder sin ankomst, er det alltid best å lage nok til en hel armé. Gud forby at de skulle gå tomme for mat når det er din tur, da hadde du fått høre det resten av livet.

«Meg,» sier Maura og teller på fingrene. «Og deg. Ikke Hugh, selvfølgelig–»

Jeg krymper meg.

Vi blir avbrutt av et forsiktig bank på døren. Thamy stikker hodet inn. «Innkommende om fem minutter,» sier hun.

«Du må gå,» sier jeg til Maura. «Jeg har et møte.»

«På fredag ettermiddag?» Mauras følehorn sitrer. «Ingen har vel møter på fredag ettermiddag. Noen har havnet i trøbbel, hva?»

«Bare gå,» sier jeg. «Ut.»

Hatch, det bitte lille firmaet jeg er en tredjedel av, gjør alle mulige slags PR-oppdrag, deriblant image management. Vi rehabiliterer politikere, sportsutøvere, skuespillere – offentlige personer av alle slag som har blitt offentlig uthengt og ydmyket.

Før handlet det alltid om sexskandaler, men nå for tiden finnes det stadig flere måter å blamere seg på – anklager om rasisme er en viktig en som med rette kan koste deg jobben. Å uttale seg nedsettende om folk på grunn av kjønn, alder eller størrelse er risikoatferd, i likhet med mobbing, nasking av mindre gjenstander som for eksempel Putins penn, eller å parkere på plasser for bevegelseshemmede når du ikke faktisk er bevegelseshemmet.

Og metodene for offentlig uthenging har også forandret seg. Før i verden levde eklinger i konstant frykt for å havne på forsiden på en av søndagstabloidene, men siden alt dreier seg om mobiltelefoner for tiden, lever de i frykt for å trende på Twitter.

«Har du noen gratisprøver?» spør Maura idet jeg og Thamy føyser henne ut gjennom hovedkontoret og mot utgangen.

«Gi henne noen inkontinensbind,» sier jeg til Thamy.

EverDry er en av våre største klienter, og selv om det høres lite hyggelig ut, så er det et klart vekstpotensial i inkontinens.

«Unnskyld meg!» sier Maura. «Jeg er slett ikke inkontinent. Er det ikke noe sjokolade? Å hei, Alastair …»

Alastair har nettopp kommet opp fra London, så han ser særdeles imponerende ut i den eksklusive dressen og den rene, stivede hvite skjorten. Han setter det sølvgrå blikket i Maura og brer langsomt ut Smilet. Han er patetisk.

«Hei, Maura,» sier han med lav og fortrolig stemme.

«Hei,» piper hun mens rødmen skyller opp fra halsen.

«Sjokolade?» sier Alastair. «La meg se …»

Hatch representerer også et firma som selger håndlaget konfekt, hvilket er ulidelig, for de sender prøver til kontoret, og det hender det blir for utmattende å motstå dem.

Alastair griper en boks konfekt fra skapet, og så et par kroppsskrubber laget av torv. (Ja, ikke sant?) I ren og symbolsk trass legger jeg en pakke inkontinensbind øverst på haugen.

Thamy gjeter søsteren min mot trappen så hun ikke skal støte på Mrs. EverDry når hun kommer opp i heisen. Thamy er en engel – hun er opprinnelig fra Brasil, og fungerer som resepsjonist, fakturaavdeling og varemottak i én sjarmerende pakke. Hun kan overtale de mest gjenstridige skyldnere til å hoste opp penger, blir aldri sur hvis du ber henne om å lage kaffe, og i motsetning til alle sine forgjengere er hun ingen tomsing. Langt derifra. (Nå er jeg litt bekymret fordi jeg brukte ordet «tomsing» – folk har blitt hengt ut på Twitter for mindre. Når du jobber med å rehabilitere folk som har blamert seg, blir du veldig oppmerksom på slike ting.)

Alastair og jeg går inn i det lille konferanserommet, det samme rommet hvor Maura nettopp hadde halt den triste hemmeligheten min ut av meg. (Lokalene våre er knøttsmå, fordi vi ikke har råd til noe større. Men jeg jobber fra London to dager i uka, hvor vi ikke har råd til noe lokale i det hele tatt.)

Jeg har ikke tid til å børste håret, så jeg spør Alastair: «Ser jeg OK ut?»

Når folk får høre at jeg jobber innen PR, klarer de ofte ikke å skjule sin overraskelse. Kvinnelige PR-ansatte er vanligvis høye, syltynne, blonde og overlegne; de går i trange, hvite drakter med skjørt som klistrer seg til de cellulitt-fri flankene; de har kalde smil og en aura varm som en isbre. Selv er jeg hemmet av kortvoksthet og en tendens til lubbenhet som jeg må passe på som en hauk, og ser slett ikke ut som forventet.

Det er jammen bra jeg er god i jobben min.

«Ustriglet kan være sjarmerende,» sier Alastair. «Det får deg til å se likendes ut. Men …» Han begynner å rette på kragen min. «I dag er du kanskje litt for sjuskete?»

Jeg fjerner hånden hans. Han tar seg altfor mange friheter med å berøre kvinner.

Det endrer ikke det faktum at kjolen min er skrukkete, og jeg kan ikke la det indre forfallet komme til syne på utsiden. Jeg går raskt gjennom mulighetene for å oppgradere utseendet mitt i tankene. Å stryke arbeidsklærne mine, for eksempel, det hadde vært en bra start.

Et vilt håp slår ned i meg, kanskje jeg kan gjøre noe magisk med håret mitt? Kanskje klippe av femten centimeter? Men det hadde vært på linje med selvskading – håret mitt har alltid vært min venn. Litt krevende, kanskje, og ifølge ukebladene er det altfor langt for en kvinne i førtiårene, men det er det mest glamorøse ved meg.

Hva med fargen? Er det endelig på tide å ta skrittet bort fra mørkebrunt og velge en lysere tone som passer bedre til en kvinne på min alder?

Frisøren min hadde som vanlig lekset opp for meg om at kvinners hudfarge blekner etter hvert som de eldes. «Hvis du fortsetter å farge håret så mørkt,» sa han, «så kommer du til å se ut som du er balsamert.»

«Jeg vet hva ‘de’ sier, Lovatt,» svarte jeg. «Det gjør jeg. Men i dette tilfellet tar ‘de’ feil. Jeg er et unntak. En vanskapning, om du vil.»

Han sa ingenting. Han strammet leppene trassig og fønet hårrøttene mine matroneaktig luftige som straff.

«Har du noen hyggelige planer for helgen?» spør Alastair meg.

Jeg tenker på Hughs planer om å rømme. At jeg må snakke med jentene. At dette er slutten på livet slik jeg kjenner det. Jeg trekker på skuldrene og sier: «Ikke noe spesielt. Enn du?»

«Kurs.» Han ser litt forlegen ut.

«Enda et ‘Lær deg lykkens hemmelighet på førtiåtte timer’? Alastair …» sier jeg oppgitt. «Du leter etter noe som ikke finnes.»

Han ser ut til å tilbringe minst en helg i måneden på seminar som «Hvordan lege barndommens sår», eller «Tomhet i overflodens tidsalder» eller lignende, men ingen av dem har hjulpet.

«Jeg kan lære deg lykkens hemmelighet,» sier jeg. «Drikk så mye du kan uten å få men av det. Kjøp ting. Og hvis alt annet slår feil – tilbring tre dager i sengen og spis smultringer. Hvordan tror du vi andre klarer oss?»

Før Alastair rekker å forsvare seg, kommer Tim, den tredje partneren i Hatch, inn på konferanserommet.

Alle vi tre – Tim, Alastair og jeg – pleide å jobbe sammen i et større irsk PR-firma, men for fem års tid siden ble vi overflødige. Alastair fortsatte sin evinnelige søken på en ashram i India, hvor de til slutt ba ham om å dra fordi han ikke klarte å slutte å knulle duggfriske yogadisipler. Jeg tilbrakte et par traurige år i frilansingens ødemark, og Tim satte seg på skolebenken og utdannet seg til regnskapsfører. Og da vet du alt du trenger å vite om de tre forskjellige energiformene Alastair, Tim og jeg har med oss inn i firmaet.

Vi etablerte det lille firmaet vårt for om lag to og et halvt år siden, og sleper oss fra den ene måneden til den neste, uten å ane om vi vil holde oss flytende til lønningsdag. Det er en engstelig tilværelse. Så engstelig at jeg har kronisk magekatarr og et av mine viktigste næringsmidler er syrenøytraliserende tabletter. Fastlegen min (på cirka 12 år) ba meg kutte ut alt stress, og jeg nikket lydig, men inne i hodet mitt svarte jeg sarkastisk: «Næh, sier du det?» Så ba hun meg om å ta av et par kilo, og jeg ble helt på gråten – den ekstra vekten var en bivirkning av at jeg hadde sluttet å røyke. Der og da begynte jeg å vurdere å bare gjøre alt jeg ikke burde og dø ung, så jeg i hvert fall kunne nyte livet.

Og her kommer Mrs. EverDry, fyldig og fryktinngytende i den skreddersydde kjolen sin, og alle tre reiser oss og ønsker henne varmt velkommen. Maura tok feil da hun trakk slutningen at et møte på fredag ettermiddag nødvendigvis måtte bety at det var krise: Det er da Mrs. EverDry liker å motta sin månedlige framgangsrapport.

Hun bor i en landlig motsatt-av-idyll, og det passer henne å komme inn til Dublin i helgene for å «gå i butikker».

«Du.» Hun peker på meg.

Å nei. Hva har jeg gjort? Eller ikke gjort?

«Jeg hører du er moren til Neeve Aldin,» sier hun. «Den Neeve Aldin, kjent fra Bitch Please?»

«Åh. Ah. Ja!»

«Jeg ser på vloggen hennes sammen med fjortenåringen min, hun er så morsom, vi ler godt begge to.»

«… ja … jo … herlig.»

«Men jeg havner snart på fattighuset etter å ha kjøpt alle de greiene hun reklamerer for. Du kunne vel ikke be henne om å demonstrere noen billigere merker?»

«Jeg kan prøve!» Aldri i verden om Neeve kommer til å høre på meg.

«Hvorfor har hun et annet etternavn enn deg?»

«Hun er fra mitt første ekteskap. Bruker farens navn.»

«Da har vi oppklart det mysteriet. Skal vi begynne?»

Vi setter i gang, og Mrs. EverDry er fornøyd med noe av framgangen vår – vi har blitt nevnt i såpeserien Coronation Street.

«Men vi har bestemt oss for at vi trenger en merkeambassadør,» sa hun.

Alle tre reagerer med lamslått taushet.

«Noen som kan være merkets ansikt utad.»

Vi vet hva en merkeambassadør er, vi vil bare helst slippe å fortelle henne at hun er helt på jordet.

«Interessant …» sier jeg for å vinne tid.

«Kom ikke her med ‘interessant’,» sier hun.

Det er Alastair som må trå til og løse dette, hun forguder ham. «Mrs. Mullen,» sier han mildt. «Det vil ikke bli enkelt å finne noen som er villig til å innrømme offentlig at de er inkontinente.»

«Vi trenger bare ett menneske,» sier hun, «så kommer alle til å snakke om det.»

Og hun har rett. Det er ikke lenge siden det å ha kreft var en hemmelighet, og ingen ville innrømme at de hadde fått Alzheimers.

«Alle er inkontinente!» kunngjør Mrs. EverDry. Hun ser på Alastair, og stemmen blir mildere. «Vel, ikke du, da. Du er perfekt.»

«Jeg har flere feil og mangler enn du kan forestille deg.» Alastair tror han er sjarmerende, men jeg er enig med ham.

Mrs. EverDry gransker Tim. «Og du er sikkert ikke inkontinent, du heller.»

«Jeg er for ung,» sier Tim.

«Og for krampaktig.»

Alle tre snøfter av uventet latter. Mrs. EverDry er vår viktigste klient, men det er umulig å ikke like henne.

Nå vender hun blikket mot meg.

«Jeg kan ikke påberope meg inkontinens,» sier jeg beklagende. «Men blæra er absolutt ikke det den var.»

«Alle er kanskje ikke inkontinente ennå,» medgir Mrs. EverDry. «Men de blir det før eller siden. Fordi alle lever for lenge.»

Og det var akkurat det Hugh ville fram til da han fortalte meg den fryktelige nyheten. Det lille blaffet av håp som Mauras visitt hadde tent i meg, slukner brått, og jeg blir plutselig trist og redd igjen.

Kapittel 3

Jeg hadde vært fullstendig klar over at Hugh hadde det vondt – faren hans hadde dødd, fullstendig uventet. Og siden moren hans døde for nesten ni år siden, var han nå offisielt foreldreløs.

Ingen av mine forfedre hadde dødd ennå, men jeg hadde fått med meg nok fra vår Dr. Phil-kultur til å vite at sorg påvirker oss alle forskjellig, og det eneste jeg kunne gjøre for Hugh, var å være der for ham. Jeg oppfordret ham til å gråte, men det kom ikke så mye som en tåre. Og selv om han hadde en uuttalt tillatelse til å slå seg på flaska en viss periode, begrenset han seg til de samme få, men ufattelig dyre flasker med mikrobrygget øl. Jeg tilbød meg til og med å bli med ham for å kjøre snowboard, til tross for at jeg gruet for hvordan jeg ville se ut i polstrede klær, men han var ikke interessert.

Jeg prøvde å gjøre livet så stressfritt som mulig for ham – det besto i hovedsak av å dempe spenningen mellom ham og Neeve – og jeg spurte ofte om han ville snakke om det.

Men var det noe han ikke ville, så var det å snakke.

Ikke ha sex heller, når vi først er inne på det. Og det var vi kanskje ikke, men det måtte sies.

Etter at faren hans døde, tilbragte han faktisk veldig lite tid i sengen. Han satt oppe til langt på natt og så episode på episode av krimgreier, og han var alltid oppe før meg om morgenen.

Så, en torsdag kanskje fire eller fem måneder etter begravelsen, våknet jeg med et rykk klokken seks. Hugh var ikke ved siden av meg, og sengen var kald på hans side. Bilen sto fortsatt utenfor, men han var ikke i huset.

Jeg ble ekstremt urolig og ringte ham, men da han ikke svarte, føk fantasien min til de mørkeste steder. Vi hører så mye om menn og selvmord, og hvordan det kan skje tilsynelatende uten forvarsel.

Hugh driver ikke med sjelekval; han er i det hele tatt veldig stødig, og det var paradoksalt nettopp denne stødigheten som overbeviste meg om at han var i faresonen – altfor stoisk, holdt ting inne. Panisk hev jeg på meg klærne og kjørte rundt i Dundrum og lette etter ham tidlig en marsmorgen.

Marley Park virket som et opplagt valg – så mange trær – men det var ingen der, så jeg sirklet rundt i gatene i nabolaget vårt i sikkert en time, en veldig lang time, da mobilen ringte. Det var ham.

Jeg var så opprørt at jeg knapt kunne tro det var stemmen hans. «Hvor er du?» spurte han.

«Hvor er du?»

«Hjemme.»

«Bli der.»

Han påsto han hadde gått seg en tur. Jeg trodde ham, men det var dypt urovekkende. Det er ganske normalt å løpe, selv midt på natten, ikke sant? Men å gå … det virket litt koko.

«Jeg var bekymret for deg,» sa jeg. «Jeg trodde kanskje du hadde …»

«Nei. Det ville jeg aldri ha gjort.»

«Men jeg vet ikke hva som foregår med deg.»

«Nei.» Han sukket. «Jeg vet ikke hva som foregår med meg, jeg heller.»

«Vennen,» sa jeg. «Jeg tror det er på tide du snakker med noen om antidepressiva.»

Etter en lang pause sa han: «OK.»

Da ble jeg virkelig redd. Hugh ville gjøre hva som helst for å slippe å gå til lege … hvis beinet hans falt av, ville han avfeie det som et lite kjøttsår mens han hoppet på stedet hvil for å unngå å falle.

Men han gikk, og han fikk resept på Seroxat. (Som jeg visste var SSRI-piller – som middelaldrende middelklassekvinne omgikkes jeg mengder av mennesker som enten hadde gått på antidepressiva selv eller kjente noen som hadde gjort det.)

Hugh tok tablettene, men likevel fortsatte han å forsvinne midt på natten med jevne mellomrom, og da jeg fortalte det til søsteren min Derry, sa hun: «Du tror vel ikke at han … du vet, stikker innom en ugift kvinne …?»

Selvfølgelig hadde tanken slått meg, men selv om jeg ikke visste hvilken indre kamp som foregikk i Hughs sinn, fortalte instinktet meg at det ikke var utenomekteskapelig sengehygge.

Så jeg tok enda en alvorsprat med ham og foreslo at han burde snakke med en sorgterapeut.

«Hva skal det være godt for?» spurte han med dødt blikk.

Jeg ble svar skyldig. Jeg visste ingenting om hvordan terapi foregikk. Men … «Mange som har mistet noen, synes det hjelper.»

«Hvor mye koster det?»

«Det kan jeg finne ut.»

«Hvor mange ganger må jeg gå?»

«Jeg tror det varierer.»

«Tror du det kan hjelpe?»

«Tja, det har hjulpet andre. Hvorfor skulle det ikke hjelpe deg?»

«OK.» Han pustet tungt ut. «Kanskje jeg burde det.» Og så: «Jeg kan ikke fortsette sånn.»

Jeg ble livredd. «Hva mener du, vennen?»

«Bare … at jeg ikke kan fortsette sånn som dette.»

«Som hva da?»

«… alt virker meningsløst.»

«Fortell. Vær så snill.»

Han ristet på hodet. «Ingenting å fortelle. Bare at alt føles meningsløst.»

Jeg visste bedre enn å fortelle ham at alt ikke var meningsløst. Men det var vanvittig frustrerende å se hvor vondt han hadde det og ikke kunne nå inn til ham. Vi som hadde vært så inderlig nære, var lysår fra hverandre.

Jeg kontaktet Alastair, min kjentmann når det gjaldt personlig vekst, og han ga meg navnet på en psykoterapeut som spesialiserte seg på sorg. «Hun er dyr,» advarte han meg.

Men det brydde jeg meg ikke om. Hvis det kunne lokke Hugh ut av den tause, uttrykksløse elendigheten, var det verdt hver krone.

Etter den første timen spurte jeg Hugh: «Hvordan gikk det?»

«Jeg vet ikke,» sa han med uttrykksløst ansikt.

«Vil du gå dit igjen?»

«Ja. Neste uke. Hun sier at jeg må forplikte meg til ti uker.»

«OK. Bra. Flott, Hugh. Godt jobbet.»

Han stirret på meg som om han ikke visste hvem jeg var.

Så Hugh gikk i terapi flere torsdager på rad. Jeg prøvde å ikke kryssforhøre ham om det, men jeg klarte alltid å virke lett og ubesværet og si: «Hvordan gikk det?»

Vanligvis bare trakk han på skuldrene og svarte med halvhjertet optimisme, men mot slutten av terapien sa han, med tonløs stemme: «Jeg tror ikke det virker.»

Humøret mitt dalte, men jeg tvang meg til å virke munter og sa: «Gi det tid.»

Det som holdt meg oppe, var håpet om at alt skulle bli enklere for Hugh når vi bare kom oss forbi den første årsdagen for farens død.

Så skjedde det verst tenkelige: En venn av Hugh døde, en mann han hadde kjent siden han var fem år gammel. Og måten han døde på, var særdeles grufull – mannen (Gavin) ble stukket av en veps og fikk anafylaktisk sjokk. Ingen hadde visst at han var allergisk mot vepsestikk, det kom som lyn fra klar himmel.

Jeg syntes synd på Gavins kone, barna hans, foreldrene og søsknene – men jeg må skamfull innrømme at jeg var mer bekymret for Hugh. Dette kom til å bli et fryktelig tilbakeslag for ham. Han hadde gjort en viss framgang de siste åtte månedene siden faren døde, men dette kom sikkert til å gjøre kort prosess med prosessen.

Og jeg fikk rett. Hugh sluttet umiddelbart å gå til terapi og forlot rommet hver gang jeg tok opp temaet. Han begynte å skulke jobben og satt og så på Netflix i timevis. Han sluttet å treffe vennene sine, ble ikke med på familiesammenkomster, og snakket nesten ikke.

I juli dro vi og jentene på ferie til Sardinia, og jeg hadde et desperat håp om at solskinnet skulle gjøre ham litt bedre. Men han satt bare taus og så på havet med langt blikk mens vi andre listet oss engstelig rundt ham.

Da vi kom hjem, innså jeg til min fortvilelse at det eneste jeg kunne gjøre, var å vente til det ga seg, og at ventetiden sannsynligvis ville bli lang.

Men så, for tre ukers tid siden, ble vi invitert med ut – det var noens bursdag – og til min store overraskelse sa han ja til å bli med. Hjertet mitt svulmet av håp, og den alltid tilstedeværende knuten i magen min løsnet litt.

Men like etter at vi kom, kastet min erke-fiende/venninne Genevieve Payne seg over oss.

«Hugh! Heisann, lenge siden.» Hun begynte å stryke ham over armen. «For noen øyne han har!» sa hun. «Så blå! Så sexy! Vet du, Amy, hvis jeg hadde vært gift med Hugh, hadde jeg aldri sluppet ham ut av sengen.»

Hun snakket alltid slik til ham. Munnen min sa «hahaha», men øynene mine sa: «Kan jeg vennligst få plante en øks i skallen din?»

Hugh hadde alltid holdt seg sterk og taus når hun satte i gang, og verken føyset henne unna eller flørtet med. Høflig, ganske enkelt. Han visste at den slanke selvsikkerheten hennes gjorde meg usikker.

Men denne gangen snudde han seg og smilte mot henne – jeg hadde ikke sett ham smile på et år. Genevieve rødmet – hun så faktisk flau ut, og noe i meg føltes veldig kaldt og redd.

På kjøreturen hjem sa jeg: «Du kan ha en affære med hvem som helst i hele verden, bortsett fra Genevieve Payne.»

Hver gang jeg sa det – og jeg sa det hver gang jeg traff henne – pleide Hugh å svare: «Jeg skal aldri ha noen affære med noen, kjære.»

Men denne gangen sa han bare: «OK.»

Ikke noe «kjære». Og bare: «OK.»

Jeg åpnet munnen, men så tenkte jeg: Nei, la det ligge.

Spol fram til sist lørdag kveld, da vi var hjemme alene. Hugh satt ved kjøkkenbordet og hakket på iPaden sin i timevis. Et raskt blikk over skulderen hans fortalte meg at han gjorde noe med tall. Jeg tenkte ikke mer over det, men da jeg gikk forbi igjen, lenge etter, holdt han fortsatt på.

«Hva holder du på med?»

Han nølte, og noe med måten han gjorde det på, fikk en tynn tråd av gru til å vikle seg ut i magen min. «Økonomien vår.»

Jeg stirret på ham et langt, taust øyeblikk. Dette hang ikke på greip. Det var bare to måneder siden økonomien vår hadde fått et voldsomt ansiktsløft da vi endelig solgte huset etter faren hans.

Inntektene fra huset ble delt mellom Hugh og de tre brødrene hans, og etter at vi hadde satt til side penger til Sofies og Kiaras collegeutdanning, tannregulering for Kiaras vindskjeve tenner, å få reparert den temperamentsfulle innbruddsalarmen, fikset lekkasjen i Neeves rom, dratt på ferie til Sicilia og betalt ned all kredittkortgjelden vår, kunne vi ha kjøpt en halv bil. (En middels dyr bil, altså, ikke en dyr en.)

Vi hadde aldri opplevd økonomisk likevekt før, så vi nøt den uvante følelsen av å ikke bekymre oss for om kortet ville bli avvist hver gang vi betalte for noe.

Men det å ha en faktisk sum rede penger som kunne brukes til ting, var nesten for mye for meg. Jeg begynte å mumle ting som «oppsparte midler», selv om det fram til da hadde vært det mest irriterende selvtilfredse uttrykket jeg hadde visst om.

Jeg hadde store planer for disse «oppsparte midlene» og laget en lengre ønskeliste – bytte ut den upålitelige sentralfyringen, kjøpe en sårt tiltrengt ny sofa, betale ned bitte litt på huslånet, og kanskje – dette var et hemmelig, desperat håp – sende meg og Hugh på en lavbudsjetts miniferie, bare oss to, i håp om at vi kanskje kunne finne tilbake til den kontakten vi hadde hatt.

Ingenting forklarte de beregningene Hugh holdt på med hele kvelden, og jeg kunne ha spurt, men noe – frykt? – rådet meg fra det.

Da jentene hadde lagt seg kvelden etter, sa han: «Vi må ta en prat.»

Dette er en setning ingen ønsker å høre. Men siden Hugh knapt nok hadde sagt så mye som en stavelse til meg det siste året, var jeg definitivt … interessert, antar jeg du kan si.

Han rakte meg et glass vin. «Kan vi sitte ved kjøkkenbordet?»

En prat hvor jeg måtte mykes opp med alkohol? En prat hvor vi skulle sitte ansikt til ansikt?

Jeg tok en stor slurk vin, gikk inn på kjøkkenet, satte meg ved bordet og tok enda en slurk vin. «Sett i gang.»

Hugh så ned, som om alle universets hemmeligheter var skrevet inn i det lutede eiketreet. «Jeg elsker deg.» Han kastet et fort blikk på meg, og øynene hans glødet av oppriktighet, men så fortsatte han å studere bordplaten. «Jeg vil fortsette å være gift med deg.»

Gode ord, det skal sies. Hyggelige ord. De riktige ordene. Men enhver tosk kunne se at det hang et digert MEN over oss som en betongblokk.

«Men?» sa jeg for å få ham til å fortsette.

Han strammet grepet om ølflasken, og det tok et øyeblikk før han svarte. «Jeg vil ha en pause.»

Nei. Dette var ikke bra. Slettes ikke bra.

«Kan du se på meg?» Hvis jeg kunne se ham, var det kanskje mulig å stoppe dette.

«Beklager.» Han rettet seg opp, og jeg fikk se ansiktet hans rett foran meg. Det var faktisk ganske overraskende, for når du har vært sammen med noen lenge, tar du deg ikke bryet med å granske dem ordentlig lenger. Han så utslitt ut.

«Jeg uttrykker meg ikke særlig godt.» Han hørtes fortvilet ut. «Jeg har skrevet det ned i et brev. Kan jeg vise deg det?» Han skjøv iPaden over bordet.

Min engel,

Jeg elsker deg. Jeg kommer alltid til å elske deg. Jeg vil at vi skal være sammen for alltid.

Men jeg vil mer enn det. Jeg trenger mer enn det.

Det er vel på grunn av pappa, og så Gavin. Men jeg klarer ikke å slutte å tenke på hvor fullstendig nytteløst alt er i livet; vi får ett forsøk, det varer ikke lenge, og så dør vi. Jeg føler at jeg ikke har gjort nok med livet mitt. For meg selv. Jeg elsker Neeve, Sofie og Kiara av hele mitt hjerte, men jeg føler at jeg har satt dem foran meg selv veldig lenge. Jeg vil ha litt tid hvor jeg setter meg selv først.

Og selv mens jeg skriver dette, ser jeg hvor egoistisk det virker, og jeg er fullstendig klar over at det finnes andre mennesker som har fryktelige liv og ikke kan slippe unna. Jeg vet at du også føler at andre koloniserer tiden din hele tiden, og at du alltid havner nederst på listen. Men det føles som om jeg blir levende begravet, og at jeg kommer til å sprekke hvis jeg ikke forandrer på ting. Dette tar knekken på meg, og jeg klarer ikke å fortsette på denne måten.

Jeg vet at dette vil såre deg, og jeg hater meg selv for at jeg gjør det, men jeg kan ikke forandre tankene mine. Jeg vil bli her av hensyn til deg, men jeg trenger å dra av hensyn til meg selv. Det er som å bli revet i to i en felle.

Ja, det er en midtlivskrise, men jeg vil ikke ha noen sportsbil, jeg vil bare ha litt frihet. Jeg tror virkelig dette vil være til beste for oss begge i det lange løp.

Jeg vil at vi skal bli gamle sammen. Jeg vil at vi skal være sammen helt til slutten.

Det er ikke bare en sex-greie. Jeg vet at du kommer til å engste deg for at det er det, men det er det ikke.

Dette er ikke en feig måte å gjøre det slutt på. Jeg elsker deg, jeg elsker livet vi har sammen, jeg vil alltid elske deg, og jeg lover å komme tilbake etter et halvår.

Hugh

Herregud. Herregud. Herregud.

Jammen greit jeg satt, for jeg følte meg svimmel. Han så på meg med granskende blikk, og jeg stirret tilbake som om han var en fremmed.

«Amy?»

«… jeg … herregud, jeg vet ikke hva jeg …»

«Det er svære greier, jeg vet det,» sa han. «Jeg er så lei for det, Amy. Jeg hater å gjøre dette mot deg. Jeg vil ikke tenke og føle det slik, jeg har prøvd å stoppe det, men det kommer bare tilbake.»

Jeg leste ordene igjen, og de var enda mer knusende denne gangen – revet i to i en felle … føles som om jeg blir levende begravet … halvår … frihet …

Det var skremmende å se hans indre kaos blottlagt på denne måten – han hadde det fryktelig vondt. Og han ba ikke om et halvt år med frihet på en innskytelse, det var en konklusjon han hadde kommet fram til etter smertefull sjelegransking.

Han måtte ikke dra – det var helt klart – men jeg trengte flere detaljer så jeg kunne takle dem.

«Hvor hadde du tenkt å gjøre dette?» sa jeg med halvkvalt stemme.

«Sørøst-Asia, Thailand, Vietnam, sånne steder. Med ryggsekk. Jeg vil lære meg scuba-dykking.»

De konkrete detaljene gjorde meg svimmel igjen. Så mens han gikk omkring her som et taust spøkelse, og jeg hadde prøvd å lokke ham til å snakke, hadde han planlagt flukten sin.

Og med ryggsekk? Han var førtiseks, ikke nitten.

Men likevel. Det var masser av mennesker som forlot de middelaldrende middelklasselivene sine for å gjenoppleve tenårene. De kalte dem sølv-et-eller-annet. Ikke at Hugh hadde blitt særlig sølvfarget; både skjegget og det rufsete håret var mørkebrunt uten så mye som et snev av grått, han var høy og veltrent, og når han ikke led all verdens kvaler, virket han yngre enn han var. Han kom til å bli populær i fullmåne-strandparty-miljøet.

«Men hva med jobben din?»

«Jeg har snakket med Carl.» Carl er broren hans, de eier et lydstudio sammen, og Hugh er lydtekniker. «Han sier han kan sette inn frilansere.»

«Har du snakket med Carl om det?» Før han snakket med meg.

Jeg tok enda en slurk vin. «Så du kommer ikke til å tjene noe på et halvt år?» Hva med huslånet, alle de forskjellige forsikringene, det daglige svinnet til jentene, alle de små utgiftene som hopet seg opp og ble så store?

Nå så han virkelig forlegen ut. «Jeg beklager, babe, men pengene som er igjen etter huset til pappa, kommer til å dekke det.»

Jeg trodde ikke jeg kunne bli mer sjokkert enn dette. Farvel til de oppsparte midlene.

«Når hadde du tenkt å dra?» Hadde jeg uker eller måneder på meg til å få ham til å ombestemme seg?

«Kanskje om en uke eller ti dager.»

Herregud. «Har du … du har ikke kjøpt billett?»

«Jeg har sett på flygninger.»

«Å, herregud, Hugh …»

«Jeg er så lei for det.»

Det kom som et sjokk da ansiktet hans fortrakk seg og han begynte å gråte. Det var den første gangen jeg hadde sett ham felle tårer siden faren hans døde.

«Vennen …» Jeg gikk rundt bordet og omfavnet ham.

«Da jeg så pappa ligge i den trekassen …» Han grøsset mot skulderen min. «Og aldri kom til å få gjøre alle de tingene han hadde drømt om, det var da det slo meg …»

Jeg måtte vente til han hadde grått ut sorgen før jeg stilte neste spørsmål. Etter en god stund tørket han de våte øynene med ermet. «Unnskyld,» mumlet han.

«Hugh?» Jeg var åndeløs av angst. «Når du sier at det ikke bare er en sex-greie … Mener du at det er en sex-greie?»

Jeg håpet fortsatt at jeg kunne ha misforstått, selv om jeg visste, innerst inne, at jeg ikke hadde det.

Vi vekslet blikk, og det var som om hele forholdet vårt flimret mellom oss: løftene, tilliten, de sammenfiltrede følelsene, den fjellstø samhørigheten – og nå skjedde det en slags fryktelig oppløsning hvor han rev seg løs og gikk sin egen vei.

Han ristet på hodet. «Det er ikke det dette dreier seg om.»

«Men det er ikke utelukket?»

Han så ned på hendene sine en lang stund. «Amy, jeg elsker deg. Jeg kommer tilbake til deg. Men hvis det skjer … så ja.»

Faaaaaaaen …

Han grep om ølflasken så knokene hvitnet. «I det halve året er det som om …» Han stoppet opp, men så buste han ut med det: «Som om vi ikke var gift.»

Jeg fikk panikk. For dette hadde skjedd meg før – å bli forlatt av en ektemann – og det var det verste jeg hadde gått gjennom i mitt liv.

Det hadde vært så ille at jeg hadde unngått ethvert alvorlig forhold til en mann på et halvt tiår bare for å forsikre meg mot en gjentakelse. Og så, fem år etter at Richie hadde dratt sin kos, da en kraftig tiltrekning begynte å blomstre mellom meg og Hugh, skremte det vettet av meg.

Det tok flere måneder før jeg klarte å overtale meg selv til å gi ham en sjanse, og da utelukkende fordi jeg hadde brukt denne kyske ventetiden til å observere og sjekke ham ut, slik en hestehandler inspiserer sin potensielle investering, løfter kodeleddet og gransker tennene. Og det jeg så etter, var utholdenhet. Jeg var IKKE ute etter en fluktrisiko. Jeg ville ikke ha en mann som kom til å ombestemme seg. Jeg ville IKKE ha en mann som kunne finne på å forlate meg. For det kunne ikke skje en gang til.

Og likevel satt jeg altså her – og det skjedde igjen.

Som om han visste hva jeg tenkte, sa han: «Det er bare snakk om et halvår, Amy. Ikke for alltid.»

«Jo, men …»

«Jeg kommer tilbake. Jeg kommer definitivt tilbake.»

Det kunne han ikke vite. Det er umulig å få tannkremen tilbake i tuben.

Men han kunne ha gjort dette slik menn vanligvis gjør det – i det skjulte, bak ryggen din, med to mobiler. Lyve om at han måtte dra på en kjedelig konferanse når han egentlig tilbrakte helgen i San Sebastian og hadde gastrosex.

Han var i det minste ærlig. Gjorde det saken noe bedre? Jeg var ikke sikker.

Jeg strakte meg etter vinen og helte den i meg, og så sa jeg: «Kan du hente en vodka til meg.»

«Selvfølgelig.» Han spratt opp, kanskje skyldfølelse og lettelse ga ham ekstra energi.

Dette var for vondt. Jeg måtte bli full.

Jeg kom til meg selv en gang utpå den illevarslende pre-morgenen. Jeg lå i sengen, selv om jeg ikke kunne huske at jeg hadde lagt meg. Noe katastrofalt hadde skjedd – følelsen kom før fakta. Så husket jeg: Hugh ville reise bort og nyte et halvt års ekteskapspause.

Et halvt år. Det var lenge. Folk kan forandre seg veldig på et halvt år – spesielt hvis de møter alle mulige slags mennesker. Jeg fikk plutselig et mentalt bilde av Hugh som knullet en jente med stram kropp, pene tatoveringer og surfehår, og det føltes som å være våken i et mareritt.

Handlet dette bare om sex? Han sa det ikke gjorde det, men jeg ble plutselig overbevist om at alt dette var min feil – jeg skulle ha anstrengt meg mer på den fronten. Når jeg først er i gang med sexen, liker jeg det. Det er bare det å komme seg fra vertikalen til horisontalen som er vanskelig, og den skammelige sannheten er at … de siste par årene hadde det ikke gjort meg noe om vi aldri gjorde det igjen.

Men siden jeg ikke ville være den klisjeen jeg var, tro jeg til omtrent hver fjerde uke og prøvde å narre meg selv til å tro at Hugh ikke hadde lagt merke til min manglende entusiasme.

Sist det skjedde – og det var evigheter siden nå – hadde Hugh riktignok sagt: «Da har du gjort din plikt for denne måneden.» Og så hadde han presset fram en latter, et sekund for sent. (Jeg sto og lette etter de rette ordene mens han passiv-aggressivt tok bena på nakken og forduftet.)

Hvis vi hadde hatt en åpen og ærlig samtale der og da, kunne vi kanskje ha unngått den situasjonen vi befant oss i nå, men vi visste tydeligvis begge at det sto for mye på spill.

Jeg dultet panisk i den sovende kroppen hans.

«Våkn opp, Hugh, vær så snill. Vi kan ha mer sex.» I tankene raste jeg gjennom alle måtene jeg kunne overtale ham til å bli på – jeg kunne kle meg ut i vovede kostymer, sende ham nakenbilder av meg selv, lage hjemmevideoer av oss i action … Jeg ble med ett forferdet over at jeg ikke hadde sendt ham nakenbilder, jeg antok at han ville ha likt det, for hver gang noen hadde hacket seg inn i kjendisenes nakenbilder, ble det en spent stemning mellom oss.

Ingen kunne påstå at jeg ikke hadde blitt advart mot stagnasjon i et langvarig forhold – ekspertene skrev om det til stadighet. Jeg hadde nylig lest en artikkel av en amerikansk forholdsterapeut som sa at hvis du ville holde gnisten ved like, så måtte dere – jeg siterer – «være hverandres horer». Han hadde skrevet en hel bok om temaet, og i et halvt sekund vurderte jeg å kjøpe den, men så tenkte jeg: Nei. Jeg vil ikke være noens hore.

Nå skulle jeg ønske jeg hadde kjøpt den fordømte boken.

Og parallelt med disse tankene var det en høy stemme i hodet mitt som insisterte på at ingen kvinne skulle behøve å gjøre ting hun ikke ville, bare for å holde på en mann. Men hvis jeg hadde prøvd dem, hadde jeg kanskje likt dem …

«Våkn opp!» Jeg ristet i ham, famlet etter bryteren og fylte rommet med lys.

Å, hvorfor hadde jeg ikke vært litt dristigere på sengefronten? Herre min skaper, hadde det vært så vanskelig å fotografere musehullet?

Men blygheten hadde stoppet meg. Og noe annet som jeg først nå ser tydelig – en ubehagelig mistanke om at vi hadde forskjellige seksuelle behov.

Hugh og jeg tenkte helt likt på utallige ting – av og til føltes det som om vi faktisk delte én hjerne, og denne følelsen av å ha en nesten-tvilling var svært behagelig.

Bortsett fra når det gjaldt sex. Innerst inne hadde jeg en mistanke om at Hugh ønsket seg ting jeg ikke ønsket meg. Vi hadde aldri snakket høyt om det – jeg var redd for at hvis vi gjorde det, ville han bli en fremmed for meg.

Men nå hadde dette skjedd, og det var mye verre.

«Er du våken?» spurte jeg.

«Ja …» Han blunket og prøvde å sette seg opp.

«Er dette sant?» spurte jeg. «Skjer dette virkelig?»

«Jeg beklager.» Han prøvde å holde rundt meg.

Jeg skjøv ham av meg. «Vi kan ha mer sex.» Det lød skingrende og desperat.

«Babe,» sa han mildt. «Dette handler ikke om sex.»

Håpet flammet opp, men jeg tvang meg til å sjekke. «Men det kan hende du har sex med andre mennesker?»

Han nikket.

Fortvilelsen overmannet meg, raskt etterfulgt av selvforakt: Jeg var for gammel, for rund, for elendig i sengen.

«Er det fordi jeg er tjukk?» spurte jeg.

Han lo faktisk – lo ordentlig, og det hadde jeg ikke hørt på en stund. «Nei. Og dessuten er du ikke det.»

«Jo,» sa jeg. «Litt, i hvert fall. Det er bare … fordi jeg sluttet å røyke.»

«Det er ikke deg, det er meg. Og jeg kan ikke fatte at jeg nettopp sa det.»

«Hvis det ikke handler om sex, hva er det du leter etter?» Kanskje jeg kunne skaffe ham det.

Han lukket øynene og åpnet dem igjen. «Håp, tror jeg. Noe som ligner håp, i hvert fall. Spenning, kanskje. Muligheter.»

Akkurat. Jeg svelget. Håp. Spenning. Muligheter. Jeg hadde hørt om dem.

«Noe nytt?» sa jeg. «Uprøvd? Sjansen til å være en annen, en bedre utgave av deg selv?»

Han så litt overrasket ut. «Ja. Akkurat det.»

Ja vel, jeg kunne ikke akkurat bidra med noe nytt og uprøvd. «Hva med jentene?» sa jeg.

«Jeg kan fortelle dem det i morgen.»

Det var allerede i morgen.

«Nei.» Hvis han fortalte det til jentene, ville det bli sant. Så lenge bare han og jeg og Carl visste om dette, hadde han ennå muligheten til å ombestemme seg.

«Kiara er bare så vidt seksten,» sa jeg. «Hvem skal passe på henne når jeg er borte?» Jeg jobbet i London hver tirsdag og onsdag, og lå over.

«Hun kan passe seg selv,» sa Hugh. «Hun er mer fornuftig enn noen av oss. Eller så kan Neeve ta ansvar.»

Jeg prøvde igjen. «Det er en vanskelig alder for en jente, i hvert fall hvis faren hennes forsvinner et halvår.»

«Kiara er en gammel sjel og den mest veltilpassede ungen jeg vet om.»

«Men saken er at …» Jeg hadde tenkt å si at alt det kunne forandre seg hvis han forsvant, men så innså jeg at det ikke kom til å gjøre noe fra eller til – Hugh hadde tenkt å dra uansett hva jeg sa.

En bølge av fortvilelse slo over meg. «Vær så snill, ikke dra.» Jeg grep hånden hans.

«Jeg beklager, Amy. Men jeg er nødt.»

«Hva om jeg sier nei?»

Han brøt blikkontakten med meg, og tausheten fortalte meg det han ikke sa: Han kom til å dra uansett.

Kapittel 4

Jeg setter kursen mot huset til mamma og pappa i Shankill. Da jeg var liten, lå det praktisk talt ute på landet, men nå har forstedene i Sør-Dublin vokst utover og slukt det, og trafikken på fredager er et mareritt. Været er lyst og fint til tross for at det er tidlig i september, så folk er sannsynligvis på vei til kysten for å nyte sommerens siste solstråler.

Idet jeg snegler meg framover, ringer mobilen min – det er Dominik, pappas deltidspleier. Maura ville lenge ikke høre snakk om at vi skulle skaffe ham en pleier, men mamma har fullt program med sykehusbesøk for sine egne plager, og hvis pappa var alene i huset, kunne han finne på å oversvømme badet eller gi bort mammas smykker til folk som tilfeldigvis ringte på døren. En gang mamma kom hjem, fant hun tre fremmede menn i ferd med å buksere vaskemaskinen ut av huset og inn i en varebil mens pappa ropte oppmuntrende til dem: «Sånn, ja, gutter, nå har dere henne!»

Men hun kunne ikke dra ham med seg til sykehuset heller, fordi han ofte henvendte seg til sykepleieren med påstander som: «Du ser ut som en ung Rosemary West. Hvor mange lik har du begravet i kjelleren?»

Så for fem måneders tid siden utviste mamma en sjelden besluttsomhet og bestilte Camellia Cares tjenester.

«Hei, Dominik.» Jeg lurer på hvorfor han ringer. Kanskje pappa har fått det for seg å kaste middagen i veggen igjen. Men det var knapt nok nyheter.

«Amy, moren din er sen, og jeg må dra videre til neste jobb.» Dominik er etterspurt – svært etterspurt. Dominik er demenspleiernes svar på Kate Moss.

Problemet er at pappa er en vanskelig pasient – akkurat som han har vært en vanskelig alt annet – og ofte anklager pleierne sine for å være seriemordere.

Disse menneskene er vant til demenspasienters sprø fornærmelser, men likevel klarer pappa å slite dem ut på kort tid. Vi har vært gjennom en lang liste på disse fem månedene. Dominik, som har tjent i den tsjekkiske hæren i over tjue år, er den eneste som er robust nok til å takle ham, og vi kan ikke ta sjansen på å legge oss ut med ham.

«Hun kommer sikkert hjem om et par minutter.» Mamma er veldig pålitelig.

«Hun er to timer for sen allerede.»

«To timer! Har du ringt mobilen hennes?»

«Sannelig har jeg, men den ligger på benk på kjøkken.»

«Men hvor dro hun?» Mamma drar aldri noe annet sted enn til sykehuset. «Når dro hun?» Jeg får fryktelige forestillinger om at hun ligger på fortauet, omgitt av bekymrede fremmede som prøver å finne ut hvem hun er, og at hun er så forvirret at hun ikke klarer å fortelle dem det.

«Hun drar klokken tolv.»

«Hva-ah? Men det er seks timer siden!»

«Jeg kan klokken, Amy. Og faren din si jeg er verrere enn Yorkshire Ripper. Seks timer jeg må høre på ham.»

«Men Dominik, hvilket sykehus dro hun til? Hvor–»

«Ikke sykehus i dag. Hun dra på fancy lunsj …»

«Vent, vent – hva? Lunsj?»

«… på fancy hotell. Hun sier hun gå på fylla …»

«Nei, Dominik, det ville hun aldri ha sagt!»

«Sier du jeg lyver?! Hun sier meg: ‘Dominik, jeg slå med håret og gå på fylla.’ Akkurat disse ordene.»

Dette er ekstremt lite sannsynlig, men jeg må vite mer før jeg trekker noen konklusjoner.

«Jeg er der om ti minutter.» Det kommer til å ta sikkert tjuefem. Jeg er en kronisk løgnhals når det gjelder forventet ankomst, men jeg har simpelthen aldri nok tid.

«Jeg må dra nå,» sier Dominik.

«OK, jeg skal få noen andre til å komme bort dit med det samme.»

Hvem skulle jeg ringe? I den grad det er et snev av sjanse for at Dominik har oppfattet situasjonen riktig, vil jeg ikke at mamma skal få trøbbel, så jeg kan ikke ringe Maura. I stedet ringer jeg Derry.

«Tror du at du kan stikke innom mamma og pappa de neste ti minuttene?» spør jeg. «Mamma er på et ukjent sted, og Dominik er nødt til å dra.»

«Så du ringer den ugifte datteren?» sier Derry. «Stakkars peppermø Derry. Ingen mann, ikke noe liv, har ikke bedre fore enn å ta seg av alderstegne foreldre. Men tidene har forandret seg, og …»

«Kan du, eller skal jeg ringe Joe?»

«Jeg drar til Cape Town i morgen. Bra jeg ikke dro i dag da, hva? Jeg skal redde Dominik denne gangen, men du må ikke begynne å tro at det er den jeg er.» Hun legger på.

En halv time senere tar jeg av hovedveien og følger veien mot det kalde, forfalne attenhundretallshuset jeg vokste opp i. En gang hadde det hatt en diger tomt, men da pappa kjøpte det, var den allerede solgt og et boligfelt bygget på den, så huset vårt så ut som en gigantisk gravstein av granitt i et hav av fireroms vertikaldelte hus.

Hele barndommen hadde jeg fantasert om å bo i et beskjedent rekkehus med knudret murpuss og elektrisk komfyr i stedet for den Agaen vi hadde, og som genererte uuttalt mistenksomhet blant naboene.

Trærne på hver side av innkjørselen er så tunge at grenene dunker og stryker over taket på bilen – kanskje Hugh kunne bli med og kappe dem i løpet av helgen? Men nei, Hugh har andre ting å tenke på nå. Plutselig innser jeg at hvis han drar, så får jeg ansvaret for alle de praktiske gjøremålene: skifte lyspærer, den ukentlige handleturen og – ja, det er kanskje en klisjé, men det er like fullt sant – tømme søppelet. Jeg får frysninger bare jeg ser et søppelspann.

Jeg ble så opprørt ved tanken på Hughs ekstrakurrikulære sexliv at jeg ikke har tenkt over hvordan hverdagen min kommer til å bli når han er borte, og nå er jeg nesten mer opprørt over at jeg må tømme søppelet.

Har jeg noen annen mann som kunne hentes inn for å gjøre det? Neeve og Kiara har ingen kjærester. Sofies elskede Jason er kjempesøt, men han er en sped liten alvegutt som virker for skjør til å trille søppelspannene helt ned til porten.

Jeg parkerer like bak Derrys bil så det blir plass til de andre som kommer i dag, og mens jeg henter et tårn av pizzaer ut av bagasjerommet, åpner Derry døren.

«Har hun kommet hjem?» Jeg kaster et blikk over Derrys skulder i håp om å få se mammas lille, beklagende skikkelse stå i den halvmørke gangen.

«Nei.»

Jeg går inn i huset og møter blikket hennes over stabelen med mat. «Jeg begynner å bli redd. Har vi grunn til å være redde? Du, gikk det greit med Dominik?» Jeg lever i konstant frykt for at han skal forlate oss, for da blir jeg hanket inn til å sitte pappavakt, og jeg har altfor mye å passe på fra før.

«Han er en grinete kødd.» Derry lukker døren bak meg.

«Bør vi ringe politiet og fortelle om mamma?»

«Men ærlig talt, dere kan ikke ringe til meg hver gang noe går galt med mamma og pappa,» sier Derry. «Det stinker at single kvinner blir behandlet sånn, som om vi ikke har noen forpliktelser–»

«Derry!» Hun maser alltid om det der, og vanligvis er det underholdende. Men ikke i dag. Jeg blir snart nødt til å fortelle henne om Hugh, det er rart at jeg ikke har gjort det allerede.

«Samfunnet har en inngrodd mangel på respekt for oss–»

Det kan godt hende det stemmer for andre single kvinner, men du ville aldri ha gjort den tabben med Derry.

«Dominik ringte meg først,» sa jeg. «Og jeg er gift.» Jeg er jo det. Teknisk sett.

«Jeg kunne også ha vært gift,» sier hun.

Og det kunne hun sikkert. Hun er smart, vittig, karismatisk og vellykket. Og hun tar seg godt ut; i sin naturlige tilstand ligner hun på alle oss andre O’Connellsene, med blek hud, lyse øyne og en tendens til rundhet. (Urzula sier vi er den mest keltisk utseende familien hun noensinne har sett.)

Men med hjelp av vampyrhudbehandling, lasersliping, silhuettløft og hva det nå er hun har gjort, har Derry – som er hele ti centimeter høyere og fem kilo lettere enn meg – superforbedret sine naturgitte trekk og gjort dem imponerende tiltrekkende. (Ja, jeg er misunnelig, for jeg har aldri hatt penger til så mye som et stikk med botox.)

«Du kunne ha vært gift,» sier jeg. «Men hvis du fortsetter å dumpe menn fordi de sier ‘kabob’ i stedet for kebab eller uttaler bearnaise som ‘berné’ …»

«Så du synes jeg skal ta til takke med en tosk som går meg på nervene bare for å slippe å bli behandlet som en annenrangs borger?»

«Ja,» sier jeg, og så ler vi begge to.

«HVOR ER MORA DERES?» kauker pappa fra stuen. «GI MEG STOKKEN MIN, JEG SKAL UT OG LETE ETTER HENNE.»

«Ta dem.» Jeg lemper armfullen med pizza over til Derry, plukker pappas stokk ut av paraplystativet i gangen, spurter gjennom kjøkkenet og inn på spisskammerset og kjører stokken ned i fryseren. Han forlater ikke dette huset. Det er ille nok med én forsvunnen forelder, jeg hadde ikke taklet to.

Jeg stikker hodet inn i stuen og roper: «Hun kommer nok hjem snart, pappa, ikke vær redd.»

«Jeg kjenner deg!» Det sinte ansiktsuttrykket forsvinner. «Er du søstera mi?»

«Nei, pappa, jeg er Amy, datteren din.»

«TA DEG BAK! JEG HAR INGEN UNGER!»

Bildører slås igjen utenfor.

«Det er Joe,» roper Derry, før jeg rekker å tenke at det er mamma.

Vår eldre bror Joe, hans kone Siena og de tre sønnene deres, Finn (8), Pip (6) og Kit (4), strømmer inn i gangen.

Guttene begynner straks å spre seg gjennom huset og inn på pappas enemerker. Og mens pappa kauker «SETT FRA DEG DEN DER, DIN FORBASKEDE KNØL!», forklarer jeg krisen for Joe og Siena.

«Sa hun at hun skulle drikke seg full?» Joe kan knapt nok tro det.

«Dominik sier så,» sa Derry.

«DU KOMMER TIL Å FÅ STØT OG DET HAR DU BARE GODT AV!»

Joe insisterer på å se mammas mobil – som ganske riktig ligger på kjøkkenbenken, akkurat som Dominik sa. «Der er den, ja,» medgir han.

«Hva skal vi gjøre?» spør jeg.

«Hva synes du vi skal gjøre?» parerer han.

Det må sies: Joe er ubrukelig. Sjarmerende og bereist, men ubrukelig.

«Dere, jeg begynner med middagen,» sier Siena. «Hva skal jeg gjøre?»

Hvis jeg skal være ærlig, så er Siena like ubrukelig – de er familien Ubrukelig. De overlever på utseendet.

«Bare ta av emballasjen og sleng dem i ovnen, så mange som du får plass til,» sier jeg.

«SLUTT Å SKIFTE KANAL! SLUTT Å SKIFTE KANAL!»

Ytterdøren åpner seg igjen, og humøret mitt stiger. Men ikke før har håpet blusset opp, før det slukner igjen. Det er Neeve, min eldste datter, mitt livs lys og mitt hjertes svøpe.

«Hva skjer?» Hun står i gangen og skreller av seg jakken. Hun er bitte liten – knapt mer enn én femti – og veldig feminin i fasongen: barmfager, med smal midje og en rund liten bakende. Det er nøyaktig den samme fasongen som jeg hadde da jeg var tjueto, men den gangen syntes jeg selv at jeg var feit – det var jeg ikke. Etterpåklokskap er en fin ting. Og om tjueto års tid kommer jeg kanskje til å se tilbake på fasongen jeg har nå, og tenke at jeg var temmelig flott. Jeg klarer ikke helt å se det for meg, men jeg vet at slike ting skjer. Og ikke bare med hensyn til størrelsen på baken min. For åtte måneder siden hadde jeg trodd at livet mitt ikke var særlig spesielt, men nå ville jeg ha gitt alt jeg eier og har for å være der og nyte hvert eneste trygt gifte øyeblikk. Som damen sang, vi vet ikke hva vi har, før vi har mistet det.

«Hvor er bestemor?» Neeve samler det rødgylne håret i en tykk hestehale og ser seg rundt i gangen med smale, glitrende øyne. Kroppsfasongen hennes er min, men resten av henne er ren Richie Aldin. «Jeg har noen greier til henne.» Hun nikker mot en bag som er smekkfull av ny sminke.

Det er ren tortur å se konvolutter med kosmetikk komme i posten i håp om å komme med på Bitch Please, Neeves YouTube-kanal.

Hvis produktene er verdt å ha, beholder hun dem, og hvis de ikke er det, blir de sendt videre til verdig trengende. Jeg er veldig sjelden på listen.

«Bestemor er savnet,» sier jeg. «Dominik sa at hun skulle gå på fylla.»

«På fylla?» Neeve legger alltid an en hånlig holdning når hun snakker med meg, men denne gangen overgår hun virkelig seg selv. «Bestemor? Er han helt sinnssyk?»

«Ikke si ‘sinnssyk’, jenta mi.»

«Hvorfor ikke?»

«Fordi sinnssyke folk kan bli fornærmet og–»

«KIARA HAR KOMMET, KIARA HAR KOMMET, KIARA HAR KOMMET!» Finn, Pip og Kit eksploderer inn i gangen for å hilse på min andre datter, som nettopp har kommet inn døren. Hun har på seg skoleuniformen; skjorten har løsnet fra skjørtelinningen, de nedbitte neglene er malt med neongul markeringstusj, og hun går krokbøyd under vekten av bøkene i ryggsekken.

«Gutter!» Hun rister av seg sekken, slår ut med armene, og de begynner å klyve opp på henne som om hun var et klatrestativ. Hun er den søte og snille yin, mens Neeve er en spydig yang, hvilket beviser at det er arv og ikke miljø som gjør utslaget. De to døtrene mine har veldig forskjellige fedre og veldig forskjellige personligheter. Neeve er vanskelig (i hvert fall mot Hugh og meg, men jeg har merket at hun klarer å være hyggeligere mot resten av verden) og Kiara er bare skjønn.

«HENT STOKKEN MIN! JEG SKAL UT OG LETE ETTER KONA MI!»

«Derry?» Jeg følger menneskestimen inn i stuen. «Vi burde ringe politiet.»

«Oka–vent litt! Bil utenfor! Det er Declyn!»

Declyn er fem år yngre enn meg og O’Connell-familiens yngstemann. Alle – Derry, Neeve, Kiara, Joe, Siena, Finn, Pip og Kit – strømmer rundt pappas stol og stimler sammen ved det skranglete gamle karnappvinduet.

«HAR HAN UNGEN MED SEG?»

«Nå kommer han ut,» sier noen. «Det er bare ham. Ååååååå!»

For seksten måneder siden fikk Declyn og ektemannen Hayden lille Maisey (via surrogat, naturligvis), og vi er alle ville etter henne. Men det betyr at Declyn uten Maisey ikke er det spor interessant lenger.

«HAR HAN UNGEN MED SEG? KAN NOEN SVARE MEG, FOR FASAN!»

«Nei, pappa, han har ikke det,» sier jeg.

«JA, JA, DRITER VEL JEG I.»

«Vi er i samme rom, pappa, du trenger ikke å rope.»

«JEG ROPER IKKE.»

«Vent!» utbrøt Derry. «Han henter noe fra baksetet?»

«Sikkert manneveska hans,» sier Finn.

Alle holder pusten mens vi ser Declyn fomle omkring i baksetet – og jubelen står i taket da han dukker opp med lille Maisey i barnesetet.

Alle er henrykt – alle bortsett fra Kit. «Jeg hater Maisey,» sier han lavt til meg.

«Hva! Hvorfor det?»

«Jeg var den yngste. Jeg var alles yndling.»

Jeg nikker. «Livet er nådeløst, gutten min.»

«Jeg var søt en gang.»

«Du er fortsatt søt.»

Han sender meg et veldig voksent blikk. «Ikke gjør det der,» sier han.

Vi går i samlet flokk mot ytterdøren, og så snart Declyn setter fot i gangen, blir barnesetet med Maisey båret inn i stuen, hvor fetterne hennes ruller henne rundt på gulvet og overøser henne med kyss.

Declyn betrakter dem med et overbærende blikk, og så retter han oppmerksomheten mot meg. «Nydelig kjole, Amy. Vintage?»

«Vintage.» Eller for å si det på en annen måte: kjøpt brukt.

Noen av klærne mine er ordentlige, dyre, designere-fra-syttitallet-vintage. Men andre er fra klesskapene fra nylig avdøde gamle damer som du får for knapper og glansbilder på butikken til Hjelp for eldre. (Du kan faktisk si at jeg har en personlig shopper – en fantastisk frivillig som heter Bronagh Kingston, som ringer meg hvis de får inn noe bra.) Og det er ingen grunn til å synes det er morbid – hvis klærne er fine og har blitt renset to ganger, varmer det vel hjertet å tenke på at de fortsetter å være til glede? (Jeg virker kanskje litt defensiv, men det er bare fordi jeg er nødt til å forsvare klesvalgene mine overfor Neeve, som nesten daglig kommenterer: «Døde menneskers klær – heeerlig …»)

Ikke at vintage-klærne mine kan brukes hver dag – hvis jeg har et viktig møte, vanligvis en pitch til potensielle klienter, så må jeg kle meg forretningsmessig i en drakt som ikke kler et menneske med min manglende høyde. Men når klienten begynner å stole på meg, slik Mrs. EverDry ser ut til å gjøre nå, så kan jeg slippe løs de nydelige plaggene med mer personlighet og særpreg. (Tim liker dem heller ikke. Tim liker at ting går etter boken, så han ville foretrukket at jeg jobbet i mørkeblå drakter.)

«En blanding av edwardiansk guvernante og motorsykkelrype.» Declyn beundrer antrekket mitt i noen sekunder, men så blir han plutselig oppmerksom på mammas fravær. «Hvor er hun?!»

«Ingen vet,» sier jeg. «Hun dro ut for å spise lunsj.»

«Lunsj?»

«Men det er seks og en halv time siden.»

«Jeg tror hun kommer nå!» sier Derry.

Vi skynder oss mot vinduet. En taxi har svingt opp utenfor. Gjennom de sammenfiltrede grenene ser vi bakdøren åpne seg og en bitte liten kvinne – mamma – i rosa skinnjakke komme tumlende ut. Det ser ut som hun skal falle ned på stien, men hun retter seg opp i siste øyeblikk og sier noe til taxisjåføren som får henne til å knekke dobbelt og le voldsomt og lene seg mot siden av bilen.

«Er hun OK?» spør Joe.

«Er hun syk?» kommer det fra omsorgsfulle Kiara.

Så uttaler Derry det som går stadig tydeligere opp for oss alle mens vi ser mamma sjangle mot døren med rosa ansikt som matcher jakken. «Er hun … dritings?»

«Og hva er det hun har på seg?»

«Jakken min,» sier Neeve.

Det burde jeg ha skjønt. Alt er Neeves.

Vi svermer mot ytterdøren, mamma braser inn i gangen og blir møtt av bekymrede utrop. «Hvor har du vært? Vi har vært så bekymret.»

«Jeg har vært UTE!» kunngjør mamma. «På lunsj! Jeg ble full og vant en premie!» Hun veiver med en boks søtsaker. «Turkish delight! Med myntesmak!»

«Men mamma, du skulle ha kommet hjem tidligere.»

«Jeg koste meg. Jeg må holde ut med faren deres hele tiden – høre på alt tullet hans om at han skal saksøke postbudet for at han klippet håret, og når han spør etter hunden vår når vi ikke har noen hund og–»

«Bestemor,» sier Neeve. «Det er jakken min! Jeg fant den ikke da jeg skulle dra i forrige uke.»

«Det var meg!» stråler mamma. «Jeg gjemte den for å låne den.»

«Men hvorfor spurte du ikke bare om å få låne den?»

«For da hadde du sagt nei. Og jeg ville ha den.» Mammas øyne er stirrende og blodskutte. «Og jeg skal beholde den.» Hun fortsetter å smile særdeles utypisk trossig mot Neeve.

Flott, tenker jeg. Flotte greier. Nå har mamma også blitt koko. Mannen min forlater meg, og begge foreldrene mine er psykisk syke.