Fernando Aramburu

Fedreland

Oversatt fra spansk av Kristina Solum (MNO) og Øyunn Rishøi Hedemann (MNO)

Fernando Aramburu

Fedreland

Oversatt fra spansk av Kristina Solum (MNO) og Øyunn Rishøi Hedemann (MNO)

1

Høye hæler over parketten

Der reiser hun, stakkars, for å bli knust av ham. Som en bølge knuser mot klippene. Litt skum, og farvel. Ser hun ikke at han ikke engang gidder å åpne døra for henne? Kuet, mer enn kuet er hun.

Og så de høyhælte skoene og de røde leppene, og i hennes alder, da, fem og førti år, hva skal nå det være godt for? Kjære datter, hva får deg til å oppføre deg som en tenåring, du med din status, med dine studier? Hvis aita hadde tittet opp av graven …

Idet hun satte seg inn i bilen, rettet Nerea blikket mot vinduet hvor hun gikk ut fra at moren sto og observerte henne bak gardinen, som vanlig. Og ja, selv om hun ikke syntes fra gata, sto Bittori og så på henne, sørgmodig og med rynket panne, og snakket med seg selv, hvisket at der reiser hun, stakkars, for å pynte opp tilværelsen til en innbilsk mann som aldri har vært inne på tanken om å gjøre noen lykkelig. Forstår hun ikke at etter tolv års ekteskap skal en være rimelig desperat for å forsøke å forføre ektemannen sin? I grunnen er det like greit at de aldri har fått barn.

Nerea vinket kort før hun satte seg inn i drosjen. Moren hennes, i tredje etasje, skjult bak gardinen, senket blikket. Man kunne se en bred havstripe over hustakene, fyrtårnet på Santa Clara-øya, de lette skyene i det fjerne. Værdamen hadde spådd sol. Og hun, uff, så gammel jeg er blitt, kikket ned på gata igjen, og drosjen var allerede ute av syne.

Deretter søkte hun, hinsides hustakene, hinsides øya og den blå horisontlinjen, hinsides de fjerne skyene og enda lenger bort, i en for alltid svunnen fortid, etter scener fra datterens bryllup. Og hun så henne igjen i Catedral del Buen Pastor, kledd i hvitt, med blomsterbuketten og sin overdrevne glede, og da hun så henne komme ut sånn, så slank, så smilende, så vakker, fikk hun en vond følelse. Da kvelden kom, og hun hadde dratt hjem alene, var hun en hårsbredd fra å sette seg foran bildet av Txato og snakke ut om sine bange anelser; men hun hadde hodepine, og dessuten ble Txato alltid så sentimental når det kom til familiespørsmål, og særlig hvis det dreide seg om datteren. Han tok så lett til tårene, den mannen, skjønt bilder gråter jo ikke, men ja.

Hælene var ment å vekke Quiques appetitt, og da snakker vi ikke om den typen man stiller ved å spise. Klikk klakk, klikk klakk, hun hadde hørt dem litt før, da de trippet over parketten. Den blir vel full av hull nå. For husfredens skyld sa hun ingenting. De skulle bare være der en liten stund. De var kommet for å si hadet. Klokka var ni om morgenen, og munnen hans luktet allerede whisky eller en av de drikkevarene han forhandler.

– Ama, er du sikker på at du klarer deg alene?

– Hvorfor tar dere ikke bussen til flyplassen? En drosje herfra til Bilbao kommer til å koste dere en formue.

Han:

– Ikke tenk på det.

Kofferter, slit, forsinkelser, la han til.

– Ja, men dere er vel ute i god tid?

– Ama, det er ikke noe vits. Han sier at vi skal ta drosje. Det er det enkleste.

Quique begynte å bli utålmodig.

– Ellers blir det bare styr.

Han la til at han gikk ned på gata for å ta seg en røyk mens dere snakker. Han luktet sterkt av parfyme, den mannen. Men munnen hans lukter alkohol, og klokka er ikke ni, engang. Han så seg selv i speilet i entreen mens han sa hadet. Jålebukk. Og etterpå – autoritært, vennlig, men tørt? – til Nerea:

– Du får kjappe deg.

Fem minutter, lovte hun. Fem minutter som ble til femten. Til moren, da de ble alene: at reisen til London betydde mye for henne.

– Jeg har vondt for å se for meg at du har noen rolle å spille i din manns kundesamtaler. Eller har du begynt å jobbe i firmaet hans bak min rygg?

– I London skal jeg gjøre et ærlig forsøk på å redde ekteskapet vårt.

– Enda et?

– Det siste.

– Og hva er taktikken denne gangen? Skal du dilte etter ham så han ikke bedrar deg med den første og beste?

– Vær så snill, ama. Ikke gjør det vanskeligere enn det er.

– Du tar deg godt ut. Har du skiftet frisør?

– Jeg går fortsatt til den samme.

Nerea senket plutselig stemmen. Idet hun begynte å mumle, snudde moren seg mot inngangsdøra, som om hun fryktet at noen spionerte på dem. Nei, de hadde bare slått fra seg tanken på å adoptere en baby. Så mye som de hadde pratet. Om de ønsket seg en liten kineser, en russer eller en mørkhudet en. Om de ville ha gutt eller jente. Nerea hadde ikke mistet lysten, men Quique hadde kastet inn håndkleet. Han vil ha en egen sønn, kjød av hans kjød. Bittori:

– Har han begynt å snakke som i Bibelen, nå?

– Han tror han er så moderne, men han er så tradisjonell at det halve kunne vært nok.

Nerea hadde selv satt seg inn i prosedyrene for å søke om å få adoptere, og jo da, de oppfylte alle kravene. Penger hadde de nok av. Hun var rede til å reise til den andre siden av jorda for endelig å bli mor, samme om hun ikke selv hadde født ungen. Men Quique hadde avvist samtalen kontant. Nei og atter nei.

– Litt ufølsom er han, synes du ikke det?

– Han ønsker seg en liten gutt som er hans egen, som ligner på ham, som kan spille i Real Sociedad en dag. Han er besatt av tanken, ama. Og det kommer til å skje. Uff, når han først har bestemt seg for noe! Jeg vet ikke med hvem. Med den første som byr seg. Ikke spør meg. Jeg har ikke peiling. Han ender sikkert med å betale en surrogatmor hva enn det måtte koste. Om det er det det står på, så skal jeg gladelig hjelpe ham å finne en sunn og frisk kvinne som er villig til å gi ham det han ønsker seg.

– Nei, nå har du gått fra vettet.

– Jeg har ikke nevnt det for ham ennå. Det blir vel en anledning til å gjøre det nå i London. Jeg har tenkt ordentlig gjennom det. Jeg har ingen rett til å kreve at han skal være ulykkelig.

De lot kinnene streife hverandre ved inngangsdøra. Bittori: Jo da, hun skulle nok klare seg alene, god tur. Ute fra avsatsen, mens hun ventet på heisen, sa Nerea noe om at vi har vært uheldige, men at vi ikke må avstå fra livets gleder. Så rådet hun moren til å skifte dørmatte.

2

Mild oktober

Før det med Txato var hun troende, men nå tror hun ikke. Hun som var så gudfryktig som ung. Herregud, hun holdt jo på å gå i kloster. Hun og den venninnen fra landsbyen som det er best ikke å tenke på. Begge hadde slått det fra seg i siste liten, med én fot i novisiatet. Nå synes hun alt det med de dødes gjenoppstandelse og det evige liv og Skaperen og Den hellige ånd lyder som løgn og fanteri.

Hun ble veldig støtt av noe biskopen sa liksom proforma. Hun turte ikke å nekte å ta en så viktig mann i hånda. Den kjentes glatt og ekkel. Til gjengjeld så hun ham inn i øynene for å uttrykke uten ord, men med blikkets utstråling, at hun ikke var troende lenger. I det øyeblikket hun så Txato i kisten, sprakk gudstroen hennes som en boble. Hun kjente det faktisk rent fysisk.

Og likevel går hun av og til i kirken, kanskje ansporet av sedvanens kraft. Hun setter seg på en av de bakre benkene, stirrer inn i ryggene og bakhodene foran seg, snakker med seg selv. For hjemme er det så ensomt at. Hun er ikke av dem som går på bar eller kafé. Butikken? Når hun må. All forfengelighet forsvant med Txato, enda en boble? Hadde ikke Nerea stått på sitt, ville hun ha gått i de samme klærne hver bidige dag.

I stedet for å gå i butikker foretrekker hun å sette seg i kirken og praktisere den stilltiende ateismen sin. Hun har gitt seg selv forbud mot blasfemi og forakt for de troende som omgir henne der. Hun ser på helgenbildene og sier/tenker: nei. Noen ganger sier/tenker hun det mens hun rister litt avvisende på hodet.

Hvis det feires messe, blir hun lenger. Da sitter hun og nekter for seg selv alt det presten hevder. La oss be. Nei. Dette er Kristi legeme. Nei. Og sånn holder hun det gående. Noen ganger, når utmattelsen tar henne, tillater hun seg en diskré blund på øyet.

Da hun kom ut av jesuittkirken i Calle Andía, var himmelen allerede mørk. Det var torsdag. God temperatur. Samme ettermiddag hadde hun sett et lysende apotekskilt vise tjue grader. Trafikk, fotgjengere, duer. Hun fikk øye på et kjent ansikt. Uten å nøle skiftet hun fortau. Den brå retningsendringen tvang henne inn på Plaza de Gipuzkoa. Hun tok veien rundt vanndammen over plassen. Hun ble stående og se på endene. Det var så lenge siden hun hadde vært der. Ikke siden Nerea var barn, om hun ikke husket feil. Hun mintes noen svarte svaner som ikke var å se nå. Ding dang dong. Klokkespillet fra provinsrådhuset rev henne ut av tankene.

Klokka åtte. En behagelig tid på døgnet, en mild oktober. Plutselig kom hun til å tenke på det Nerea hadde sagt samme morgen. At hun måtte skifte dørmatte? Nei, at man ikke skal avstå fra livets gleder. Pøh, det er sånt tøys man sier til eldre folk for å muntre dem opp. Bittori hadde slett ikke noen problemer med å ta innover seg at det var en deilig aften. For å få henne til å hoppe av glede skulle det nok litt mer til. Hva da? Nei, sannelig om jeg vet. At noen fant opp en maskin som kunne vekke de døde til live, og ga meg mannen min tilbake. Hun spurte seg om hun ikke burde begynne å tenke på å glemme etter så mange år. Glemme? Hva er det?

Det fløt en eim liksom av tang og fuktighet fra havet i lufta. Det var ikke snev av kulde, det blåste ikke, og himmelen var klar. Nok av grunner, tenkte hun, til å spasere hjem og spare seg for bussen. I Calle Urbieta hørte hun navnet sitt. Hun hørte det klart og tydelig, men ville ikke se seg tilbake. Hun satte til og med opp farten, men det hjalp ikke stort. Hastige skritt tok henne igjen bakfra.

– Bittori, Bittori.

Denne kvinnestemmen lød altfor nær til at hun kunne fortsette å late som om hun ikke hørte den.

– Har du fått det med deg? De sier at det er over nå, at de legger ned våpnene.

Bittori kunne ikke la være å tenke på dagene da denne naboen unngikk å møte henne i trappa, eller ventet på et gatehjørne og ble klissvåt i regnet, med handleposen mellom beina, bare for slippe å møte henne i oppgangen.

Hun løy:

– Ja, jeg hørte det for litt siden.

– Det var jammen litt av en gladnyhet, eller hva? Endelig skal vi få fred. Det var på tide.

– Ja, vi får se hvordan det går.

– Jeg gleder meg først og fremst på vegne av alle dere som har lidd så mye. Nå må det bli slutt på alt dette, og så må de la dere være i fred.

– Slutt på hva da?

– De må slutte å gjøre så folk lider, og kjempe for sitt uten å drepe.

Og siden Bittori bare tidde og ikke ga uttrykk for noen intensjon om å fortsette dialogen, fikk naboen det plutselig travelt og måtte gå.

– Jeg må gå, jeg har lovet sønnen min mulle til middag, skjønner du. Han er så glad i det. Hvis du skal hjemover, kan vi ta følge.

– Nei, jeg skal møte noen her i området.

For å få naboen ut av syne gikk hun over på det andre fortauet igjen, og så ble hun gående en stund omkring i nabolaget uten mål og mening. For det sier seg selv, hvis den skravlebøtta hører at jeg kommer hjem mens hun står og renser muller til sønnen sin, som alltid har virket som en tulling, og dum er han òg, så kommer hun selvfølgelig til å tenke: Det var som bare, hun ville ikke at vi skulle gå hjem sammen. Bittori. Hva er det? Nå lar du bitterheten ta overhånd, og jeg har sagt det så mange ganger at. Ja vel, la meg være.

Litt senere, på vei hjem, la hun en hånd på en ru trestamme og sa for seg selv: Takk for din medmenneskelighet. Etterpå la hun den på en husvegg og gjentok det samme. Og det samme gjorde hun, uten å stoppe opp, med en søppelkasse, en offentlig benk, et trafikklys, og andre deler av bybildet som hun kom over på veien.

Oppgangen, mørklagt. Hun var fristet til å ta heisen. Forsiktig nå, så ikke lydene avslører deg. Hun bestemte seg for å gå opp de tre etasjene barbeint. Hun tok seg tid til å hviske en siste takk, gelender, for din medmenneskelighet. Hun satte nøkkelen i nøkkelhullet så tyst som mulig. Hva er det Nerea misliker ved denne dørmatta? Ærlig talt, jeg forstår meg ikke på den jenta, og egentlig har jeg vel aldri gjort det.

Like etter ringte telefonen. Ikatza slumret på sofaen, som et lite, svart nøste. Uten å lee på seg, med halvåpne øyne, fulgte den med på eieren som gikk mot apparatet. Bittori lot det ringe fra seg, sjekket nummeret på displayet, og slo det.

Xabier, oppspilt. Ama, ama. Hun måtte slå på fjernsynet.

– Jeg har hørt det allerede. Av hvem? Hun over.

– Da så, jeg trodde kanskje ikke du hadde fått det med deg.

Han sendte en klem, og hun sendte en tilbake, og så snakket de ikke mer og la på. Hun tenkte: Jeg slår ikke på fjernsynet. Men etter en kort stund tok nysgjerrigheten overhånd. På skjermen så hun de tre maskerte mennene med baskerlue ved et bord, Ku Klux Klan-hetter, hvit duk, patriotiske flagg, en mikrofon. Hun tenkte: Mon tro om moren til han som snakker, kjenner igjen stemmen hans? Hun fyltes av en sterk aversjon mot disse bildene som dessuten begynte å gjøre henne veldig kvalm. Hun holdt det ikke ut, slo av.

For henne var dagen over. Hva var klokka? Snart ti. Hun skiftet vannet til katten og la seg tidligere enn hun pleide, uten å spise middag, uten å åpne magasinet som lå på nattbordet. Med nattkjolen på stilte hun seg foran bildet av Txato, på soveromsveggen, for å si at:

– I morgen kommer jeg opp og forteller deg det. Du blir sikkert ikke glad, men uansett, det er dagens store nyhet, og du har rett til å vite om den.

Med lyset slukket forsøkte hun å tvinge øynene til å felle en tåre. Men nei da. Knusktørre. Og Nerea hadde ikke ringt. Hun hadde ikke engang tatt seg bryet med å underrette henne om at hun var fremme i London. Hun er vel opptatt med å prøve å redde ekteskapet sitt, tenker jeg.

3

Hos Txato i Polloe

Det er vel fire år siden sist hun spaserte opp til Polloe. Hun kunne nok ha klart det, men hun blir så sliten. Ikke at det gjør henne noe å bli sliten, men hva skulle nå det være godt for, egentlig. Dessuten, litt avhengig av dagsformen, får hun noen fæle sting nederst i magen. Så det Bittori gjør, er å ta 9-bussen, som setter henne av noen få skritt fra inngangen til kirkegården, og når besøket er over, går hun ned til byen. Å gå ned er noe helt annet, nemlig.

Hun slo seg ned bak en dame, de to var de eneste passasjerene på bussen. Fredag, stille, pent vær. Hun leste på buen over porten: DET VIL SNART BLI SAGT OM DERE, DET SOM NÅ SIES OM OSS: DE ER DØDE!!! Den slags skremselspropaganda biter ikke på meg. Stjernestøv (hun hadde hørt det på fjernsynet), det er det vi er, enten vi puster eller ligger i graven. Og selv om hun avskydde den usympatiske inskripsjonen, klarte hun ikke å gå inn på kirkegården uten å stoppe for å lese den.

Men du, den kåpa kunne du ha lagt igjen hjemme. Den var overflødig. Hun hadde tatt den på bare fordi den var svart. Hun gikk sørgekledd i et helt år, men så insisterte barna hennes på at hun skulle leve normalt. Leve normalt? De vet ikke hva de snakker om, de naive ungene. For å få litt fred gjorde hun som de sa. Men det betyr ikke at hun ikke synes det er respektløst å gå omkring blant de døde i farger. Så derfor åpnet hun klesskapet tidlig på morgenkvisten og så etter et klesplagg som kunne dekke over de andre i forskjellige blåtoner, og så fikk hun øye på kåpa og tok den, selv om hun visste at den kom til å bli for varm.

Txato deler grav med besteforeldrene sine på morssiden og en tante. Graven ligger langs en slak gangsti, i en rad med lignende graver. På gravmælet står navnet og etternavnene til den avdøde, fødselsdagen hans og den dagen han ble drept. Ikke kallenavnet.

I dagene før begravelsen var det noen slektninger i Azpeitia som rådet Bittori til å la være å skrive noe på gravmælet, hentydninger, emblemer eller andre tegn som kunne identifisere Txato som ETA-offer. Dette for å spare henne for problemer.

Hun protesterte:

– Hør her, de har allerede drept ham én gang. Jeg tror ikke de får gjort det igjen.

Ikke at Bittori hadde fått det for seg at hun skulle forklare omstendighetene rundt dødsfallet på mannens gravmæle. Men det var nok at noen prøvde å overtale henne til å la noe være, for at hun skulle gå inn for å sette det ut i livet.

Xabier holdt med slektningene. Og dermed ble det med navnet og datoene. På telefon fra Zaragoza var Nerea så dristig å foreslå at de skulle forfalske den siste. Himmelfallen: Hva sa du?

– Jeg tenkte kanskje at det var bedre å skrive dagen før eller dagen etter attentatet på graven.

Xabier bare trakk på skuldrene. Bittori sa at det kom ikke på tale.

Noen år senere, da gravmælet til Gregorio Ordóñez ble tagget ned, hundre meter fra graven til Txato, kom Nerea helt mal apropos trekkende med den gamle saken som alle egentlig hadde glemt. Med bildet i avisa foran seg, til moren:

– Skjønner du hvorfor det lønte seg å beskytte aita litt? Der ser du hva vi er blitt spart for.

Da la moren resolutt fra seg gaffelen på bordet og sa at hun gikk.

– Hvor skal du?

– Jeg mistet plutselig matlysten.

Hun trampet ut av leiligheten til datteren, med rynket panne. Quique himlet med øynene og tente seg en røyk.

Gravene ligger på rekke og rad langs gangstien. Det som er så fint for Bittori, er at kanten ligger et par håndsbredder over bakken, så hun kan sette seg på gravsteinen uten problemer. Ikke hvis det regner, så klart. Og uansett, siden steinen pleier å være kald (og full av mose og den uunngåelige møkka som samler seg med årene), har hun alltid med seg et firkantet plaststykke som hun har klippet ut av en bærepose fra butikken, og et halstørkle som hun kan bruke til pute. Hun setter seg ned oppå dette og forteller Txato det hun har å fortelle. Hvis det er folk i nærheten, snakker hun til ham i tankene. Hvis det ikke er noen der, og som regel er det ikke det, bruker hun det toneleiet man har i en vanlig samtale.

– Datteren vår er i London. Regner jeg med, da, for hun har ikke tatt seg bryet med å ringe meg. Har hun ringt deg? Ikke meg heller. Siden de ikke har sagt noe om noen flyulykke på fjernsynet, tar jeg det for gitt at begge har ankommet London og står i for å redde ekteskapet.

Det første året satte Bittori fire blomsterpotter på gravsteinen. Hun stelte dem flittig. De pyntet opp. Så gikk hun en stund uten å dra opp til kirkegården. Plantene tørket ut. De neste holdt seg til den første frosten. Hun kjøpte en stor blomsterpotte. Xabier fraktet den inn på en tralle. Sammen plantet de en liten buksbom. En morgen lå den veltet på bakken, med knust potte og deler av jorda sølt utover gravsteinen. Siden det har det ikke vært noe pynt på graven til El Txato.

– Jeg snakker akkurat som jeg vil, og ingen skal få hindre meg i det, aller minst du. Om jeg tuller? Jeg er ikke lenger som jeg var da du levde. Jeg er blitt ond. Eller, ikke ond. Kjølig, fraværende. Du ville ikke ha kjent meg igjen, hadde du våknet til live. Og bare så du vet det, så er datteren din, din øyensten, ikke helt uten skyld i endringen jeg har gjennomgått. Hun driver meg til vanvidd. Akkurat som da hun var liten. Med din velsignelse, så klart. For du forsvarte henne alltid. Sånn mistet jeg all autoritet, og hun lærte aldri å respektere meg.

Tre eller fire graver lenger opp, ved asfaltveien, var det et sted hvor bakken var dekket av sand. Og Bittori ble stående og se på et par spurver som akkurat hadde slått seg ned der. Med baksende vinger tok de små fuglene seg et bad i sanden.

– Det andre jeg har kommet for å fortelle deg, er at de har bestemt seg for å slutte å drepe. Jeg vet ennå ikke om kunngjøringen er alvorlig ment, eller om det bare er noe lureri for å vinne tid og ruste opp. Enten de dreper eller ei, får det ikke noen konsekvenser for deg. Og ikke for meg heller, i grunnen. Jeg har et stort behov for å få vite sikkert. Det har jeg alltid hatt. Og meg stanser de ikke. Ingen kan stanse meg. Ikke barna våre heller. Hvis de finner det ut, da. For jeg har ikke tenkt å fortelle dem noe. Du er den eneste som vet det. Ikke avbryt meg. Den eneste som vet at jeg skal dra tilbake. Nei, fengselet kan jeg ikke besøke. Jeg vet ikke engang hvilket den onde skapningen sitter i. Men de er helt sikkert fremdeles i landsbyen. Og dessuten er jeg så nysgjerrig på hvilken forfatning hjemmet vårt befinner seg i. Ta det helt med ro, du, Txato, min kjære Txato; Nerea er i utlandet, og Xabier lever som alltid for jobben. De finner det ikke ut.

Spurvene var borte nå.

– Jeg lover at jeg ikke overdriver. Jeg har et veldig stort behov for endelig å få fred med meg selv, å kunne sette meg ned og si: Godt, det er over. Hva er over? Vet du hva, Txato, det må jeg faktisk også ta rede på. Og hvis det finnes et svar på det, så kan det bare finnes i landsbyen, og derfor skal jeg reise dit, nå i kveld.

Hun reiste seg. Hun brettet forsiktig sammen tørkleet og plaststykket og la dem i veska.

– Da er du informert. Nå må jeg forlate deg.

4

Borte hos de der

Ni om kvelden. Kjøkkenvinduet vidåpent for å få luftet ut fiskelukten. Dagsrevyen åpnet med nyheten Miren hadde hørt på radioen dagen i forveien. Permanent opphør av den væpnede kampen. Ikke terrorismen, som de kaller det, sønnen min er ingen terrorist. Og hun snudde seg mot datteren:

– Hørte du det? De gir seg igjen. Vi får se hvor lenge det varer.

Det kan virke som om Arantxa ikke forstår, men hun får med seg alt. Og hun leet svakt på det skakke hodet – eller er det nakken som er vridd? – som for å uttrykke et synspunkt. Man kan aldri vite med henne, men Miren var i alle fall sikker på at datteren hadde forstått.

Hun delte opp den frityrstekte lysingen for henne med gaffelen. Ikke for store biter, så hun kan få dem i seg uten vanskeligheter. Det sier fysioterapeuten, en veldig hyggelig jente. Ikke basker, men likevel. Arantxa er nødt til å anstrenge seg. Ellers kommer hun ikke til å gjøre fremskritt. Gaffelkanten traff bunnen av tallerkenen med en energisk lyd av sint servise, og et sekund steg en liten dampsky opp fra det hvite fiskekjøttet under det sprukne frityrlaget.

– Nå skal vi se hvilken unnskyldning de finner på for ikke å slippe ut Joxe Mari.

Hun satte seg ved bordet, ved siden av datteren, uten å ta blikket fra henne. Det var om å gjøre å være på vakt. De hadde opplevd at hun satte maten i vrangstrupen flere ganger allerede. Sist nå i sommer. De måtte ringe ambulansen. Stort oppstyr med sirener over hele landsbyen. Gud bedre, det var litt av en støkk. Da ambulansepersonellet endelig kom, hadde hun selv harket opp en så stor indrefiletbit.

Førtifire år. Eldst av tre. Så Joxe Mari, i Puerto de Santa María I. Helt ned dit skal de ha oss til å dra. Møkkafolk. Og så var det yngstemann. Han går sine egne veier. Ham ser vi ikke, engang.

Arantxa grep hvitvinsglasset moren hadde skjenket henne. Løftet det opp, førte det skjelvende til munnen med den ene hånda hun hadde til rådighet. Den venstre er en livløs neve. Hun hadde den som alltid liggende inntil kroppen, ved midjen, de spastiske rykningene gjorde den ubrukelig. Og hun helte nedpå en ordentlig slurk vin, hvilket ifølge Joxian er en hjertens glede, med tanke på at Arantxa for ikke lenge siden fikk næring gjennom en sonde.

Det rant litt nedover haka hennes, men samme det. Miren skyndte seg å tørke det bort med en serviett. En så søt jente, så sunn, med så mye fremtid foran seg, tobarnsmor, og nå dette.

– Nå, var det godt?

Arantxa ristet på hodet, som for å si at hun ikke syntes noe særlig om fisken.

– Ikke det, nei? For den var ikke billig. Bortskjemt er du blitt.

På fjernsynet gikk uttalelsene sin gang. Usj, politikere. Viktig steg mot fred. Vi krever at terroristgruppen oppløses. Prosessen er i gang. En vei mot håp. Marerittet over. Våpnene må leveres inn.

– De legger ned våpnene i bytte mot hva? Har de glemt frigjøringen av Euskal Herria? Og fangene, de skal bare råtne i fengsel, eller? Feiginger. Man må fullføre det man begynner på. Synes du stemmen til han som leste opp kunngjøringen, virket kjent?

Arantxa tygde langsomt på en bit lysing. Ristet på hodet. Hun hadde mer hun skulle ha sagt, så hun strakte ut den friske armen for at moren skulle sende henne iPaden. Miren strakte hals for å lese på skjermen: «Lite salt».

Joxian kom hjem litt over elleve med en bunt purreløk. Han hadde tilbrakt ettermiddagen i parsellhagen. En hobby den karen har lagt seg til, pensjonert som han er. Parsellhagen ligger helt nede ved elvebredden. Når elva flommer over, senest på begynnelsen av året, er det takk og farvel, parsell. Det finnes verre ting, sier Joxian. Før eller siden trekker vannet seg tilbake. Han tørker redskapene, feier ut av skuret, kjøper nye kaninunger, bytter ut plantene som ikke kan brukes lenger. Epletreet, fikentreet og haslene takler oversvømmelsen, og det er alt. Alt? Siden elva fører med seg industriavfallsstoffer, stinker det av jorda etterpå. Av fabrikk, sier han. Og Miren kontrer:

– Av gift. En dag kommer vi til å få uhorvelig vondt i magen og stryke med.

En annen hobby Joxian har, er å spille kort om kvelden. De er fire kamerater som spiller kort, et parti mus, om en vinkaraffel. Der nede, på vei mot landsbytorget, på Bar Pagoeta. Men at den firerbanden bare drikker én karaffel på deling, det gjenstår å se.

På måten han bar purreløkene på, visste Miren at han var full som en alke. Hun sa til ham at han kom til å ende opp med rød nese akkurat som den salige faren sin. Det finnes et sikkert tegn på at han har drukket: når han får det med å krafse seg i høyresiden, som om det klør i området rundt leveren. Da er det ingen tvil. Men han kommer ikke sjanglende oppover gata, nei da, ikke noe sånt. Og det klør ikke. Han har bare en hang til å krafse seg i siden, på samme måte som andre korser seg eller banker i bordet.

Han klarer ikke å si nei. Det er det som er problemet. Han tyller i seg på baren fordi de andre tyller i seg. Og hvis en av dem hadde sagt: «Kom igjen, vi stuper i elva», hadde Joxian diltet etter som et lite lam.

Uansett, han kom hjem med baskerlua på snei, blank i øynene, krafset seg ved leveren utenpå skjorta og havnet i det sentimentale hjørnet.

I stua ga han Arantxa et langt, ømt kyss på pannen, nesten et smask. Det var like før han ramlet over henne. Miren, på sin side, avviste ham.

– Ha deg vekk, du lukter bar.

– Ikke vær så streng, da, du.

Hun løftet begge håndflatene mot ham for å holde ham på avstand.

– Det er fisk til deg på kjøkkenet. Den er sikkert blitt kald. Du får varme den opp.

En halvtime senere ropte Miren på ham for å få hjelp til å legge Arantxa. De fikk henne ut av rullestolen, han tok den ene armen, hun den andre.

– Har du henne?

– Hæ?

– Om du har henne. Si at du har henne før vi løfter.

En klumpfot hindrer Arantxa i å gå. Det hender hun tar noen skritt. Få, usikre. Med stokk eller med noen andres hjelp. At hun skal kunne gå rundt hjemme, spise selv, få taleevnen tilbake, er familiens største forhåpninger på middels sikt. På lang sikt? Vi får vente og se. Fysioterapeuten er oppmuntrende. Hun er veldig grei. Hun kan veldig lite baskisk, så å si ingenting, men i akkurat dette tilfellet spiller det ingen rolle.

Faren og moren fikk henne på beina ved siden av senga. De hadde gjort dette mange ganger. De var drevne. Og dessuten, hva kan Arantxa ha veid på det tidspunktet? Noen og førti kilo. Ikke mer. Og så robust som hun hadde vært i sine gode dager.

Faren holdt henne oppe mens Miren trakk rullestolen bort til veggen.

– Pass på så hun ikke faller.

– Jeg lar jo ikke dattera mi falle!

– Om noen gjør det, så er det deg.

– Tullprat.

Og de stirret fiendtlig på hverandre, gretne, han med sammenbitte tenner som om han stengte et stygt ord inne i munnen. Miren trakk av sengeteppet, og sammen la de to Arantxa, forsiktig, sakte – har du henne? – ned på senga.

– Nå kan du gå, jeg skal kle av henne.

Da bøyde Joxian seg ned for å gi datteren et kyss på pannen. Og ønsket henne god natt. Og sa: «Ses i morgen, polita», mens han kjærtegnet kinnet hennes med den ene knoken. Og mens han krafset seg i siden, gikk han mot døra. Han var nesten ute av rommet da han snudde seg og sa:

– På vei hjem fra Pagoeta så jeg lys borte hos de der.

Miren holdt akkurat på å ta av datteren skoene.

– Det er sikkert noen som har kommet for å gjøre rent.

– Gjøre rent klokka elleve om kvelden?

– De der interesserer meg ikke.

– Nei vel, men da har jeg i hvert fall fortalt deg hva jeg så. For alt jeg vet, har de fått for seg at de skal flytte tilbake til landsbyen.

– Det kan være. Nå som det ikke er væpnet kamp, blir de høye på pæra.

5

Flytting i mørket

Få uker etter at hun ble enke, reiste Bittori til San Sebastián for et par dager. Først og fremst for å slippe å se fortauet hvor mannen hennes var blitt drept, og for å slippe å utholde naboenes nådeløse blikk – de som hadde vært så hyggelige i alle år, og så var det plutselig stikk motsatt – og for å slippe å gå forbi taggingen på husveggene hver eneste dag og være nødt til å se den på musikkpaviljongen på torget, en av de siste som kom, med den avdødes navn i midten av en blink; den dukket opp en dag, og et par dager senere, farvel.

Egentlig var det barna som lurte henne med til San Sebastián. Herrejesus, i tredje etasje! Hun som var vant til å bo i første.

– Jo da, ama, men det er heis.

Nerea og Xabier var blitt enige om å få henne ut av landsbyen koste hva det koste ville, landsbyen hun hadde bodd i hele livet, hvor hun var født, døpt og hadde giftet seg, og gjøre det vanskelig for henne å reise tilbake, eller til og med forby henne det med silkehansker.

Så de fikk installert Bittori i en leilighet med balkong og utsikt til havet. Familien hadde forsøkt å selge den en stund. De hadde lagt ut en annonse i avisa. Det var allerede flere som hadde ringt og vært interessert i å kjøpe den, eller i det minste få vite hva den kostet. Txato hadde kjøpt den bare måneder før han ble drept, i tilfelle han måtte søke tilflukt utenfor landsbyen.

I leiligheten var det lamper og noen få møbler. Barna sa til Bittori at hun bare skulle være der inntil videre. Hun hørte ikke hva folk sa til henne. Hun var helt borte. Apatisk. Hun, som var så snakkesalig av natur. Og nå var hun som en statue. Det var nesten så man skulle tro hun ikke kunne blunke.

Litt etter litt hentet Xabier og en kollega fra sykehuset noen av sakene hennes. De kjørte til landsbyen i en varebil på slutten av dagen, i mørket, for ikke å vekke for mye oppsikt. De tok ti–tolv turer, alltid etter solnedgang. En dag bar de med seg det ene, den neste det andre. Ikke var det mye plass i bilen, heller.

Dobbeltsenga lot de stå igjen i huset i landsbyen, for uten ektemannen nektet Bittori å sove i den. Men de klarte i hvert fall å få med seg en del løsøre: serviset, teppet i stua, vaskemaskinen. Og en dag de holdt på sånn, begynte noen å rope stygge ting etter dem mens de bar kasser. En typisk gjeng, gamle bekjente av Xabier, noen var tidligere klassekamerater. En glefset at han kunne nummerskiltet utenat.

På vei tilbake til San Sebastián skjønte Xabier at kollegaen var i ferd med å få et slags panikkanfall, og at om han fortsatte å kjøre i den tilstanden, med antydninger til spasmer og alt, kom de til å krasje. Så han overtalte ham til å stanse bilen i veikanten.

Kollegaen:

– Neste gang kan jeg ikke bli med. Jeg er lei for det.

– Det går bra.

– Jeg er virkelig lei for det. Unnskyld.

– Vi trenger ikke ta flere turer. Det er slutt på flyttingen. Moren min har nok med det vi har hentet så langt.

– Forstår du meg, Xabier?

– Ja, så klart. Ikke tenk på det.

Det gikk et år, det gikk et til, og enda flere. Og i mellomtiden fikk Bittori i all hemmelighet kopiert opp en ekstranøkkel til leiligheten i landsbyen, for hun er jo ikke dum heller. Grunnen? Først var det Nerea, noen få dager senere, Xabier. Ama, nøkkelen? Du har en. Nei, du skjønner. De pønsket på noe. Hun sa til begge at hun ikke visste hvor hun hadde gjort av den – for et surrehue jeg er! – og at hun skulle se etter den, og til slutt, etter noen dager, lot hun som om hun hadde funnet den etter å ha lett lenge; men innen den tid hadde hun så klart fått filt opp en kopi i jernvarehandelen. Den gamle nøkkelen lånte hun bort til Nerea, som av og til (en eller to ganger i året?) dro for å sjekke at alt var i orden i leiligheten, og tørke litt støv, men etterpå ga ikke datteren den tilbake, og Bittori hadde heller ikke regnet med at hun kom til å gjøre det.

En annen gang hadde Nerea ymtet om at det var mulig å selge leiligheten i landsbyen. Og noen dager senere hadde Xabier foreslått akkurat det samme noen dager senere. Disse to er blitt enige bak min rygg, det skjønte Bittori. Så hun tok selv opp emnet så snart de var sammen, alle tre.

– Så lenge jeg er i live, er det ingen som selger den leiligheten. Når jeg dør, kan dere gjøre hva dere vil.

De motsa henne ikke. Hun hadde snakket med alvorlig mine og et strengt glimt i øyet. Søsknene sendte hverandre et raskt blikk. Etter det var det ingen som nevnte den saken igjen.

Og, ja, hun begynte å dra ut til landsbyen så diskré hun bare kunne, gjerne på ufyselige dager med regn og vind, når gatene mest sannsynlig er tomme, og når barna var opptatt eller bortreist. Så kunne det kanskje gå sju eller åtte måneder uten at hun vendte tilbake. Hun gikk av bussen i utkanten av landsbyen. Så hun ikke måtte snakke med noen. For å slippe å bli sett. Langs folketomme gater gikk hun opp til den gamle leiligheten sin. Der ble hun en time eller to, noen ganger mer, så på bilder og ventet på at kirkeklokka skulle slå et bestemt klokkeslett, og etter å ha forsikret seg om at det ikke var folk i nærheten av inngangen, forsvant hun samme vei som hun var kommet.

Kirkegården besøkte hun aldri. Hva skulle det være godt for? Txato hadde de gravlagt i San Sebastián, ikke i landsbyen, til tross for at det var der alle besteforeldrene på farssiden lå, i en familiegrav; men det hadde jo vært helt umulig, hun ble advart på det sterkeste, hvis du begraver ham i landsbyen, kommer graven til å bli skjendet, det ville ikke være første gang noe sånt skjedde.

Under begravelsen på kirkegården i Polloe hadde Bittori hvisket noe til Xabier, noe han aldri hadde glemt. Hva da? Jo, at snarere enn å begrave Txato, virket det som om de prøvde å gjemme ham.

6

Txato, entzun

Hjelpe og trøste, for en treig buss. Altfor mange stopp. Se der, ja, enda ett. De to damene, hver med sine fysiske trekk, satt ved siden av hverandre. Begge var på vei tilbake til landsbyen i skumringen, snakket i munnen på hverandre uten å lytte. Begge skravlet om sine egne ting, men de forsto hverandre. Og med ett dultet hun som satt ved midtgangen, i smug, albuen i siden på hun som satt ved vinduet. Da hun hadde fått oppmerksomheten hennes, pekte hun med et raskt nikk fremover i bussen.

Hvisking:

– Hun i den mørke kåpa.

– Hvem er det?

– Ikke si at du ikke kjenner henne igjen.

– Jeg ser bare ryggen på henne.

– Kona til Txato.

– Han som ble drept? Så gammel hun er blitt!

– Årene går, vet du vel.

De ble stille. Bussen fortsatte på ruten sin. Passasjerer gikk av og på, og de to damene satt tause uten å se noen spesiell vei. Så sa en av dem, lavt, at stakkars dame.

– Ja vel?

– Som hun må ha lidd.

– Vi har alle lidd.

– Jo da, men akkurat hun må virkelig ha hatt det tøft.

– Konflikten, Pili, konflikten.

– Jo, jeg nekter ikke for det.

Og etter en stund, hun som ikke het Pili:

– Hvor mye vedder du på at hun går av ved industriområdet?

Idet Bittori reiste seg, så de bort. Hun var den eneste som gikk av.

– Hva var det jeg sa?

– Åssen kunne du gjette det?

– Hun går av her for at ingen skal få øye på henne, og så, tass tass, lister hun seg bort til leiligheten sin.

Bussen fikk opp farten igjen, og Bittori – trodde de kanskje at jeg ikke så dem? – begynte å gå i samme retning, mellom fabrikker og verksteder; ingen hoven mine, nei da, men alvorlig: sammenknepne lepper, hevet hode, for jeg trenger ikke gjemme meg for noen.

Landsbyen, landsbyen hennes. Nesten i mørke nå. Lys i vinduene, plantelukten fra de omkringliggende jordene, få forbipasserende. Og hun krysset brua med kåpeslaget oppe og så den stille elva med parseller langs bredden. Så fort hun var inne blant husene, ble det liksom vanskelig å puste. Åndenød? Nei, ikke akkurat det. Det er en usynlig hånd som tar strupetak på henne hver gang hun vender tilbake til landsbyen. Hun gikk på fortauet, verken sakte eller fort, dro kjensel på småting – i den oppgangen der gjorde en gutt kur til meg for første gang – og lot seg forundre over nyheter: Disse gatelyktene kan jeg da ikke huske å ha sett før.

Det tok ikke lang tid før det kom en hvisken bak henne. Som om en flue hadde summet fra lufta ved et vindu eller fra mørket i et portrom. Et sus, og knapt nok det, som sluttet på ato. Og det var nok til at hun kunne gjette hele setningen. Kanskje hun burde kommet senere, når folk hadde gått hjem for kvelden. Med siste buss. Den var god, du, og hvordan hadde du tenkt å komme deg hjem igjen? Så får jeg sove her, da. Jeg har et hjem, og jeg har en seng.

Utenfor døra til Pagoeta sto en gjeng røykere tett sammen. Bittori var fristet til å unngå dem. Hvordan? Snu og gå tilbake samme vei som hun kom, og så opp langs kirken på den andre siden. Hun nølte et øyeblikk, skammet seg over at hun nølte. Så hun fortsatte å gå, midt i gata, med anstrengt selvfølgelighet. Og hjertet hamret så hardt at hun i et lite øyeblikk fryktet at mennene kunne høre slagene.

Hun gikk rett forbi uten å se på dem. Fire eller fem stykker med glasset i én hånd og røyken i den andre. De må ha kjent henne igjen idet hun var like ved, for da ble det plutselig stille. Ett sekund, to, tre. Og de gjenopptok praten så fort Bittori nådde enden av gata.

Hjemmet hennes med nedtrukne persienner. På nedre del av fasaden hang to plakater. En, som virket ny, reklamerte for en konsert i San Sebastián, og den andre, falmet, oppstrimlet, for Gran Circo Mundial, akkurat der noen en morgen hadde tagget: TXATO ENTZUN PIM PAM PUM.

Bittori gikk inn i oppgangen, og det var som å gå inn i fortiden. Den samme lampa som alltid hadde hengt der, de gamle knirkende trappetrinnene, rekken av slitne postkasser hvor hennes manglet. Xabier tok den ned i sin tid. For å unngå problemer, sa han. Da den ble fjernet, kom det til syne en firkant i den fargen veggene hadde for lenge siden, da Nerea ennå ikke var født, og heller ikke sønnen til Miren, den forbryteren. Og det er derfor og bare derfor jeg vil at det skal finnes et helvete: så drapsmennene kan fortsette å sone sin evige dom der.

Hun trakk inn lukten av gammelt treverk, av sval og innestengt luft. Og endelig kjente hun at den usynlige hånda slapp taket om strupen hennes. Nøkkel, lås: Hun gikk inn. Nok en gang støtte hun på Xabier i entreen, i en mye yngre utgave, med forgråtte øyne sa han det der med at ama, vi kan ikke la hatet forpeste livene våre, gjøre oss smålige, eller noe i den duren, hun husket ikke nøyaktig lenger. Og hennes egen harme på det samme stedet, for så mange år siden:

– Nei men da så, da får vi synge og danse, da.

– Vær så snill, ama, ikke strø salt i såret. Vi er nødt til å ta oss sammen så ikke alt dette som har hendt oss …

Hun avbrøt ham.

– Som de har gjort mot oss, mener du.

– Så ikke alt dette får gjøre oss til dårlige mennesker.

Ord. En får ikke børstet dem av seg. Aldri får en være skikkelig alene. For en pest av innpåslitne kryp, altså. Hun burde ha åpnet vinduene på vidt gap for å få luftet ut alle ordene, jamringen, de gamle og dystre samtalene som var fanget mellom veggene i den forlatte leiligheten.

– Txato, Txatito, hva vil du ha til middag?

På bildet på veggen halvsmilte Txato med ansiktet til en mann som kan drepes. Man behøvde bare å kaste et blikk på ham, så kunne man se at han kom til å bli drept en dag. Og så de ørene, da. Bittori plasserte et kyss på fingertuppene av peke- og langfinger og førte det deretter mykt til ansiktet på svart-hvitt-portrettet.

– Speilegg og skinke. Jeg kjenner deg som om du var i live.

Hun skrudde opp kranen på badet. Jo da, det kom vann, og ikke så grumsete som hun hadde forestilt seg. Hun åpnet skuffer, blåste av støvet som hadde samlet seg på møbler og gjenstander, hun gjorde det ene, gjorde det andre, gikk hit, gikk dit, og rundt klokka halv elleve om kvelden trakk hun opp persiennen på soverommet akkurat så mye at lyset innenfra kunne sive ut på gata. Hun gjorde det samme med persiennen på det tilstøtende rommet, men her lot hun være å tenne lampa. Så hentet hun en stol fra kjøkkenet og satte seg til å kikke ut gjennom sprekkene, i stummende mørke så ikke silhuetten skulle avtegne seg mot lyset.

Og det kom flere unggutter forbi. Et og annet menneske. En gutt og en jente som kom kranglende oppover gata, han prøvde å kysse henne, og hun gjorde motstand. En gammel mann med en hund. Hun var sikker på at hun før eller siden kom til å se en av dem utenfor. Og hvordan kan du være så sikker på det? Jeg kan ikke forklare det, Txato. Kvinnelig intuisjon.

Gikk spådommen i oppfyllelse? Ja da, den gjorde det, selv om Bittori ble nødt til å vente en stund. Klokka i kirketårnet slo elleve. Hun kjente ham igjen øyeblikkelig. Baskerlua på snei, genseren over skuldrene med ermene knyttet over brystet, noen purreløk under armen. Så han holder fortsatt på i parsellhagen, altså? Og siden han hadde stanset opp i lyset under en gatelykt, kunne hun se ansiktsuttrykket hans, et sted mellom vantro og forbauselse. Et sekund, bare, ikke mer; så forsvant han av gårde som om noen hadde stukket en nål i rumpa på ham.

– Hva var det jeg sa? Nå kommer han til å fortelle kona at han så lys her. Hun kommer til å si: Du er full. Men så blir hun nysgjerrig, og så kommer hun til å komme ut for å se det med egne øyne. Hva vedder du, Txato?

Klokka slo tolv. Ikke bli utålmodig. Hun kommer snart, vent og se. Og hun kom, det er klart hun kom, nesten halv ett. Hun stanset knapt nok et øyeblikk i lyset fra gatelykta, så opp mot vinduet uten vantro og overraskelse, snarere med morske bryn, og vendte umiddelbart tilbake dit hun kom fra, trampende, og ble borte i mørket.

– Hun holder seg godt, det er det bare å innrømme.

7

Steiner i ryggsekken

Han satte sykkelen fra seg på kjøkkenet. Den er lett, en konkurransesykkel. En dag blant mange andre kom det fra Miren, med en haug kopper og kar foran seg i oppvaskkummen:

– En sånn luksustingest, det har du råd til, altså.

Joxians svar:

– Ja, det har jeg, og så? Jeg har jo jobbet og slitt som et jævla esel hele livet.

Han bærer den opp uten problemer, uten å komme borti veggene, fra kjelleren. Enda godt vi bor i første. Han slenger den over skulderen akkurat som da han var ung og deltok i sykkelkrossritt. Og klokka var sju om morgenen og det var søndag. Han kunne ha sverget på at han ikke hadde laget en lyd. Men likevel, der satt Miren ved bordet, i nattkjolen, og ventet med et bebreidende uttrykk.

– Er det lov å spørre hva den sykkelen gjør her oppe? Hva vil du egentlig, skitne til gulvet mitt?

– Jeg skal stramme bremsen og gi den en omgang med kluten før jeg drar.

– Men hvorfor kan du ikke bare vaske den ute?

– Faen heller, fordi man ikke ser hånda foran seg, og det er jævlig kaldt ute. Og hva gjør du på beina så tidlig?

I to netter hadde hun ligget våken, og det var ikke noe hun trengte å fortelle. De mørke ringene under øynene talte for seg selv. Grunnen? Lyset i sprekkene i persiennen borte hos de der. Ikke bare på fredag, men også i går, og spør du meg, hver bidige dag heretter. Og så skal noen komme og si stakkars ofre, og at vi går forbi dem og gliser dagen lang. Lyset, persiennen, alle som hadde sett Bittori på gata og ikke hadde noe bedre å ta seg til enn å komme løpende og fortelle henne det, alt dette hadde vekket gamle tanker til live, vonde tanker, ordentlig vonde. Hun:

– Den sønnen vår har ikke gjort det lett for oss.

– Ja, si det høyt i landsbyen, du, så går det oss godt her i livet.

– Jeg sier det til deg. Hvem skal jeg ellers snakke med?

– Og så du som er blitt så abertzale. Alltid i første rekke, roper høyest av alle, så inn i granskauen revolusjonær. Og da jeg fikk tårer i øynene bak glassveggen i fengselet, var det bare kjeft å få. Ikke vær veik – hermet han – ikke gråt foran sønnen vår, han blir så lei seg.

For mange år siden – hvor mange? – minst tjue, hadde de begynt å mistenke, oppdage, forstå. Arantxa, en dag på kjøkkenet:

– Men hallo. Alle de plakatene han hadde på veggene på rommet. For ikke å snakke om trefiguren på nattbordet, med slangen kveilet rundt øksa?

En kveld hadde Miren kommet bekymret/forarget hjem. De hadde sett Joxe Mari innblandet i gateopptøyer i San Sebastián. Hvem det var som hadde sett ham?

– Ja, hvem tror du, da? Bittori og jeg, vel. Tror du at jeg har funnet meg en elsker, eller?

– Greit, greit, ta det med ro. Han er ung, det koker i blodet. Det går nok over.

Miren, slurker av en kopp urtete hun hadde laget i all hast, ba til Sankt Ignatius om veiledning og beskyttelse. Og mens hun skrelte hvitløk som hun skulle fylle buken på en havbrasme med, korset hun seg uten å slippe kniven. Under middagen ble hun sittende og snakke til sirkelen av tause familiemedlemmer. Hun spådde alvorlig trøbbel, ga Joxe Maris dårlige bekjentskaper skylden for at det hadde gått som det hadde, og skyldte på sønnen til Manoli, sønnen til slakteren, hele guttegjengen.

– Fy for en slask han er blitt, og så de fillene han kler seg i, og den øreringen som irriterer vettet av meg. Han hadde skjult halve ansiktet bak et tørkle.

Den gangen var Bittori og hun … venninner? Nei, som søstre, hadde de vært. Uten å overdrive. Det var jo like før de gikk i kloster sammen, men så kom Joxian på banen, og så dukket Txato opp, mus-makkere på baren, middagskompiser på gastroklubben, særlig på lørdagskveldene, og sykkelkamerater om søndagene. Og begge giftet seg i hvitt, i landsbykirken, med aurresku-dans utenfor, den ene i juni, den andre i juli samme år, i 63. To søndager med skyfri himmel, som bestilt for anledningen. Og de inviterte hverandre. Miren og Joxian hadde festen på en sidrería i utkanten av landsbyen, som ikke var så verst, det må sies, men ja, sparsommelig og med en landsens lukt av gjødsel og nyslått gress; Bittori og Txato på en snobbete restaurant med kelnere i dress, fordi Txato, som i barndommen trasket landsbyen rundt i fillete tøysko, hadde suksess med et transportfirma han hadde grunnlagt.

Miren og Joxian dro på bryllupsreise til Madrid (fire dager, billig pensjonat ikke langt fra Plaza Mayor); Bittori og Txato til diverse italienske byer, etter et opphold i Roma, der den nye paven hilste på folkemengden. Miren, da hun hørte venninnen fortelle om reisen:

– Man skjønner at du har giftet deg med en riking.

– Vet du hva, det der tenkte jeg ikke på en gang. Jeg giftet meg jo med ham på grunn av ørene …

De to venninnene hadde vært på en churrería gamlebyen i San Sebastián den kvelden med opptøyene. De stanset i en sidegate til bulevarden. En brennende lokalbuss sto på tvers i gata. Den svarte røyken veltet oppover en bygningsfasade, skjulte vinduene. Sjåføren så ut til å ha fått ordentlig juling. Han satt der på bakken, femti, femtifem år gammel, med blodig ansikt, åpen munn som om han ikke fikk puste, og ved siden av, to forbipasserende som hjalp og trøstet, og en ertzaina som, etter faktene å dømme, oppfordret dem til å komme seg vekk.

Bittori:

– Her var det bråk, du.

Hun:

– La oss heller ta Calle Oquendo, så går vi en omvei til bussholdeplassen.

Før de rundet hjørnet, så de seg tilbake. I enden av gata kunne de skimte en rekke ertzaintza-marjer parkert langs rådhuset. Politibetjentene, røde hjelmer, ansiktene skjult bak finlandshetter, hadde tatt oppstilling. De skjøt gummikuler på ungdomsbølingen foran seg, som fornærmet dem i kor med det vanlige repertoaret: lakeier, drapsmenn, jævla drittsekker, snart på baskisk, snart på spansk.

Og bussen fortsatte med sitt, brant stoisk midt i gatekampen. Og all den svarte røyken. Og lukten av brente dekk, som bredte seg i de omkringliggende gatene, rev i neseborene, sved i øynene. Miren og Bittori hørte noen fotgjengere klage lavmælt: Bussene betaler vi jo for, alle sammen, hvis dette er å forsvare folkets rett, så kaster jeg inn håndkleet, altså. En kone hysjet på mannen sin:

– Pass så ikke noen hører deg.

Plutselig dro de kjensel på ham, én av mange med hettegensere, med munnen skjult bak et tørkle. Herregud, Joxe Mari. Hva gjør han der? Det var like før Miren ropte på ham. Gutten kom ut fra gamlebyen gjennom samme tverrgate som dem, noen minutter senere. En seks–sju stykker, sønnen til slakteren også, og Manoli sin, stoppet opp på hjørnet ved fiskebutikken. Og Joxe Mari var en av dem som kom løpende med en ryggsekk i armene. De slapp sekkene ned på bakken, og så begynte de en etter en, og flere som kom løpende til, å strekke hånda ned for å ta opp noe Miren ikke skjønte hva var. Bittori hadde godt syn, hun sa det til henne: steiner. Og jo, det var steiner. De kastet dem så hardt de kunne mot ertzainaene.

8

En fjern episode

Glimtet i en felg fanget Mirens oppmerksomhet. En begrenset mengde morgenlys på sykkelen til Joxian var nok til å fremkalle en fjern episode. Scenen? Det samme kjøkkenet. Hun mintes først og fremst skjelvingen på hendene da hun lagde middag. Bare tanken på det ga henne en fornemmelse av pustevansker, noe hun den gangen tilskrev varmen og osen som steg opp fra stekepanna. Selv ikke med vinduet på vidt gap fikk hun nok luft.

Halv ti, ti, og endelig hørte hun at han kom. Den umiskjennelige støyen av byksene hans i trappeoppgangen. Alltid denne løpingen. Han skal få høre det.

Han kom inn, svær, nitten år gammel, skulderlangt hår og den forbannede øreringen. Joxe Mari, den sunne og kraftige matmonsen av en unge, hadde vokst til en høy og bred ung mann. Han var et hode høyere enn alle andre i familien, unntatt yngstemann, som også var langstrakt, men han var av en annen karakter, jeg vet ikke, Gorka var slank, skjør; med mer vett i skolten, ifølge Joxian.

Morske bryn, hun lot ham ikke komme nær nok til å kysse henne på kinnet.

– Hvor har du vært?

Som om hun ikke visste det. Som om hun ikke hadde sett ham i bulevarden i San Sebastián den ettermiddagen. Siden da hadde hun hatt bilder av ham i hodet med svidde klær, med en flenge i pannen, innlagt på sykehus.

Til å begynne med svarte han unnvikende. Han var blitt så sta. Gud bedre, man måtte hale ordene ut av ham. Og siden han ikke svarte, fortalte hun ham det. Tid, sted, sekken med steiner.

– Du var ikke tilfeldigvis en av dem som satte fyr på bussen? Her i huset vil vi ikke ha noe trøbbel, hører du.

Hva faen for slags trøbbel er det du snakker om, begynte han å skrike. Og Miren? Jo, først og fremst skyndte hun seg å lukke vinduet. Ellers kommer jo hele landsbyen til å høre ham. Okkupasjonsstyrker, et fritt Euskal Herria. Og hun tviholdt rundt håndtaket på stekepanna, klar til å forsvare seg, for blir jeg nødt, så klabber jeg til ham. Men så fikk hun øye på den varme oljen, og det gikk jo ikke. Joxian, som ikke kom hjem. Joxian på Pagoeta og hun alene i huset med en vanvittig sønn som brølte om frigjøringen, om kampen, om uavhengigheten, så aggressiv at Miren ikke kunne gjøre annet enn å tenke: Han her kommer til å slå meg. Og dette var sønnen hennes, hennes egen Joxe Mari, og hun hadde født ham, hun hadde ammet ham, og hva i all verden var dette for en måte å skrike til en mor på.

Hun tok av seg forkleet, krøllet det sammen til en ball, kastet det – i sinne, i frykt? – i gulvet, omtrent der hvor Joxian har satt sykkelen nå, litt av et påfunn, forresten, å drasse det rukkelet opp i leiligheten. Og det hun ikke ville, var at sønnen skulle se henne gråte. Så hun styrtet ut av kjøkkenet, smale øyne, leppene vendt utover, hele ansiktet forvrengt i en grimase av undertrykt gråt som fremdeles var der da hun gikk/braste inn på rommet til Gorka og sa løp og hent aita. Og Gorka, som satt bøyd over bøkene og skriveheftene sine, spurte hva er det som skjer. Moren ba ham forte seg, og gutten, seksten år den gangen, spurtet hele veien ned til Pagoeta.

Etter en stund kom Joxian hjem, forbannet, avbrutt midt i en runde.

– Hva er det du har gjort mot moren din?

Han var nødt til å se opp på ham da han snakket, på grunn av høydeforskjellen. I glimtet i felgen kunne Miren se hele opptrinnet, hun behøvde ikke anstrenge minnet. Der, i miniatyr, var de små flisene til midt på veggen, lysstoffrørene som kastet et fattigslig lys, arbeiderklasselys, over respatexskapene, frityrlukten i det uventilerte kjøkkenet.

Det var like før han slo til ham. Hvem? Den kraftige sønnen. Han tok den stutte faren i skuldrene og ristet ham. Aldri hadde han satt seg opp mot ham på lignende vis. Og ikke hadde de noe uoppgjort, heller. Joxian hadde aldri vært noen voldelig far. Voldelig, den fyren der? Det var mer hans stil å murre lavt og stikke ned til baren så fort han luktet uoverensstemmelse. Han overlot alltid hele greia til meg, barneoppdragelsen, sykdommene, husfreden.

Ved første dytt føyk baskerlua av og landet, ikke på gulvet, men på stolen, som om den var blitt bedt om å gå og sette seg. Joxian rygget, sorgtung/paff, redd/feig, det lille grå håret han hadde igjen, i beseiret uorden, for alltid frarøvet statusen som alfahann i familien, en familie som ikke hadde vært spesielt uharmonisk, nei da, i alle fall ikke frem til da.

En gang hun var på besøk, sa Arantxa til moren:

– Ama, vet du hva som er problemet i denne familien? At vi alltid har snakket så lite sammen.

– Tullprat.

– Jeg tror ikke vi kjenner hverandre.

– Jeg kjenner i hvert fall dere. Altfor godt, kjenner jeg dere.

Og den samtalen levde også videre i felgen, lagret i glimtet mellom to eiker, sammen med den gamle scenen, hjelpe og trøste, den kommer jeg ikke til å glemme så lenge jeg lever. Der kunne hun se Joxian, stakkars, forlate kjøkkenet med hengende hode. Og han la seg før vanlig leggetid, uten å si god natt, og hun hørte ikke at han snorket. Han har ikke sovet i hele natt, han her.

Han pratet ikke på flere dager. Han pratet lite. Enda mindre nå. Joxe Mari også, han var taus, taus de fire eller fem dagene han fortsatt bodde hjemme. Åpnet bare munnen for å spise. Så, en lørdag, pakket han sakene sine og dro. Den gangen kunne vi ikke forestille oss at han hadde dratt for godt. Det kan godt være han ikke forestilte seg det selv, heller. Han la igjen en lapp på kjøkkenbordet: Barkatu. Ikke underskrevet, engang. Vær så god, barkatu, på et ark revet ut av kladdeboka til broren, og ikke noe mer. Ikke muxu, ikke hvor han hadde dratt hen, ikke hadet.

Etter ti dager kom han hjem med en pose full av skittentøy og en bag for å ta med seg eiendeler han hadde latt være igjen på rommet, og ga moren en kalabukett.

– Til meg?

– Hvem ellers?

– Hvor har du fått tak i disse blomstene?

– I butikken, vel. Hvor tror du? Fra lufta, eller?

Hun ble stående og se på ham. Sønnen hennes. Hun hadde vasket ham da han var liten, kledd på ham, gitt ham grøt med skje. Uansett hva han gjør, sa jeg til meg selv, vil han fortsatt være min Joxe Mari, og jeg er nødt til å elske ham.

Mens vaskemaskintrommelen roterte, satte han seg ned for å spise. Det var så vidt han ikke spiste opp hele loffen alene. For en tiger. Og midt oppi dette kom faren hjem fra parsellhagen.

– Kaixo.

– Kaixo.

Det var hele samtalen. Da vasken var ferdig, stappet Joxe Mari det våte tøyet ned i posen. Nei da, han skulle henge det til tørk i leiligheten. Leiligheten?

– Ja, nå leier jeg en leilighet med noen kompiser, ved motorveien mot Goizueta.

Joxe Mari sa hadet, ga moren et kyss på kinnet, faren et kjærlig klapp på skulderen. Drassende på bagen og posen dro han av gårde til sin verden av kompiser og gudene vet hva slags folk, en verden foreldrene ikke kjente, selv om den lå like ved, i samme landsby. Miren husket at hun hadde lent seg ut av vinduet for å se ham forsvinne nedover gata; men denne gangen kom hun ikke til minnets høydepunkt, for Joxian flyttet plutselig på sykkelen, og glimtet i felgen ble borte.