Lars Saabye Christensen

Byens spor II

Roman

Lars Saabye Christensen

Byens spor II

Roman

TIDEN

Grisene ser ikke ut til å ta det så tungt. De skal dø om en liten stund. De bare vet det ikke. Men hvordan kan Jesper Kristoffersen vite det? Kanskje grisene er fullstendig klar over at de skal dø og at det ikke er noen vei utenom. Derfor prøver de heller ikke å stikke av. Grisene har altså gitt opp. Det kan også hende at de bare har en viss stil, altså at de later som. Det gjør det bare enda verre. Én etter én går de inn i båsen hvor det står en mann i blå frakk og venter på dem. Han plasserer en elektrisk tang i nakken på grisen. Bedøvelsen, som er dødens røde løper, virker straks. Grisen rekker knapt å knele før den heises opp i en lenke som er festet til venstre bakfot og fraktes videre langs skinnene i taket, selve paternosterverket, forbi en annen mann som i farta snitter over pulsåren med en blank kniv. Jesper blir blendet av alt det lyserøde blodet som velter fram i en stråle som aldri lander. Han orker ikke se mer. Likevel klarer han ikke la være. Nå suges grisen inn i en roterende bustløsner, hvor den virvler rundt mellom valsene i en vill ballett. Grisen er ikke gris lenger. Den ligner ikke grisen. Så venter den siste barberingen, for hvem vil vel ha slike hår i maten, før enda en mann står klar og åpner den rykende skrotten med en større kniv. Han lager et snitt i buken, det er ikke verre enn å trekke ned en myk glidelås, folder ut innvollene like raskt som andre renser neglene, henger det som skal etes på nummererte kroker, som ruller langsomt ned til en eldre herre med runde briller og pinsett. Han er ikke til å komme forbi. Han er Landbruksdepartementets egen prest. Hans arbeid er å dissekere, godkjenne og stemple. Først da kan disse delikatessene, grisens høyhet, sendes videre til kjøtthallen, hvor pakkerne snart skal lempe varene opp på lasteplanene slik at sjåførene endelig kan frakte dem til byens mange slakterbutikker, hvor kundene kan kjøpe koteletter og skinke, ikke bare til søndagsmiddagen, men kanskje til en helt vanlig onsdag også. Det er gode tider. Det er kjøtt. Det er lærlingen Jostein Melsom som tar seg av det som blir til overs. Han lemper tarmer og beingrinder over i svære kummer, spyler veggene og skurer gulvet. Så snur han seg og vinker gjennom dampen. Jesper orker ikke mer. Han finner den nærmeste døren og rett bak Oslo Slaktehus synker han ned på kne og kaster opp. Han kaster opp på skoene og vesken. Han kaster opp på hendene sine og på det nye armbåndsuret som er halv to. Han kaster opp på klokkespillet fra Rådhustårnet. Han dynker den mørke klangen i magesaft, slim og annet snørr. Så er han tom som en paraply, velter rundt og blir liggende på ryggen. Himmelen er i bevegelse selv om den står stille i alt sitt blå. Det blinker skarpt i det sorte vannet ved Akerselvas munning eller hvor det nå er, kanskje det bare er knivene som slipes igjen. Jesper har ikke peil. Han er på feil side av byen, så langt unna Fagerborg som det går an. Det er august, snart september. Høsten napper allerede ute i fjorden. Jostein kommer til syne over ham. Han har fem minutter, tenner en sneip og flirer.

– Pyse.

– Hysj!

– Hva da?

– Grisene, sier Jesper.

– Hva med dem?

– De rauter.

Jostein rister bort luggen.

– Det er kuer.

– Kuer?

– Eller okser.

– Skal aldri spise kjøtt mer.

– Da sulter du i hjel.

– Ikke hvis du spiser kake i stedet.

– Kake? Har du kake?

– Skulle aldri kommet hit.

– Hva sa du?

– Ingenting.

– Hvorfor kom du da?

Jesper reiser seg, tørker av vesken med underarmen og napper sneipen ut av munnviken til Jostein.

– Du blir enda mer tunghørt når du røyker.

Han tar det siste magedraget, spytter ut resten og må gå en runde med seg selv.

– Hvorfor kom du da? maser Jostein.

Jesper klarer å feste blikket igjen.

– For å be deg i bursdag. Hvis du vasker hendene dine først.

– Du har ikke bursdag.

– Mutter’n har.

– Hvor gammel da?

– Det spør man ikke damer om.

– Men jeg spør jo deg, jo.

– Og da må jo jeg ha spurt mutter’n først.

– Veit du det ikke?

– Halv seks.

Jostein kaster hodet bakover og ler.

– Er’u helt døv, eller?

– Snart førti.

Så er klangen der igjen. Klokken er allerede to. Er det ikke lenger siden den var halv to? Jesper fortviler. Han har dårlig tid. Han er snart femten år og har dårlig tid. Det burde ikke være slik. Man burde ha god tid når man snart er femten i august. Man skal ha livet foran seg. Man skal ha resten av dagen og i morgen. Man skal i det minste ha neste øyeblikk foran seg. Men det mest fortvilte er likevel at uansett hvor man står i denne byen, havner man før eller senere i Rådhustårnenes akustiske skygge. Den er ikke til å komme forbi. Det er det samme om man står øverst på Blåsen, graver seg ned i Slottsparken, sovner på Huk, svømmer under Sukkenes bro eller blir kjørt bort i Sorgens Trille, man slipper ikke unna. De to vennene, Jesper og Jostein, like forskjellige som to dråper vann, går hver til sitt, bortsett fra at Jostein må tilbake til grisene, eller snarere grisenes søppel, mens Jesper løper avsted med vesken under armen, som et skakkjørt sykkelbud uten hjul. Han krysser Youngstorget hvor den ene bonden etter den andre roper den laveste prisen høyest og koner med skaut pruter og pirker i grønnsakene som bugner i bodene og fyller plassen med et lett, gult lys som lukter regn og jord. Det er gresskar, dill, tomater, kålhoder og agurker, det er sommerens avkastning, det som ble til overs da solen gikk ned, men ikke som med grisen, som er et avsluttet kapittel, for sommeren står opp fra de døde igjen. Hos sommeren er det alltid mer å hente. Jo, Jesper skal slutte å spise kjøtt og heller melde seg inn i kålrabigjengen som eter luftmadrasser og potetskall. Da kan han bli enda magrere og kanskje få litt farge på kroppen også. Det behøver han ikke. Han kan godt være blek, så lenge han er mager, for bleikfeit vil han i hvert fall ikke være. På Sentrum går Blackboard Jungle. Tre jenter studerer bildene av Glenn Ford som henger i monteren utenfor og legger ikke merke til Jesper, som legger ganske godt merke til dem. De har stramme skjørt, tynne nakker og er mo i knærne. Oppe i Grensen løfter to konstabler en uteligger inn i Svartemarja. Jesper stanser et øyeblikk. Det er noe kjent med ham, den ustelte, falleferdige mannen. Jesper har sett ham før. Men alle uteliggere har kjempet i samme krig og derfor ligner de hverandre. Nå vet han det. Det er han som gikk på vannet på Vestkanttorget for lenge siden. Jesper spurter det siste stykket ned til Karl Johan, som på visse tidspunkt kalles Strøket eller Stripa, alt ettersom man bor på vestkanten eller øst for Akerselva. I dag, en tirsdag, er det bare Karl Johan. Der går han inn på Musikkforlaget, sniker seg forbi den åletrange gjengen som deler to høretelefoner hvor Rock around the Clock kan høres herfra til Færder Fyr, finner den klassiske avdelingen og det er dette han egentlig har kommet ens ærend til byen for:

– Satie.

Ekspeditøren, som ligner en sørgmodig hund med for store ører, lener seg over disken og gjentar:

– Satie? Erik Satie?

– Ja.

– Hva skal du med ham? Høre, kjøpe eller spille?

– Spille.

– La meg gjette. Gymnopédies?

Jesper nikker.

– En, to og tre.

– Unge mann. Nå venter du pent her og blander deg for all del ikke med den gemene hopen.

Ekspeditøren blir borte en stund. Jesper venter. Han har ingen planer om å blande seg, og særlig ikke med denne bøgen. Han vender dem heller ryggen. Men han kan dessverre ikke unngå å høre den taktfaste rytmen i gulvet. Det er bare den slagne landeveien. Den er fristende og overflatisk. Den er til dans. Den er forbigående. Men det er noe annet som slår Jesper. Klokken er seksten minutter over to og han har gått glipp av mellomspillet i Rådhuset. Er det her inne, på Musikkforlaget, redningen er? Er det her stillheten, eller rettere sagt fraværet, finnes? Ekspeditøren kommer tilbake, legger notene på disken og blåser støvet forsiktig av dem. De er vakre og skjøre: 1. Lent et doloureux. D major/D minor. 2. Lent et troste. C major. 3. Lent et greve. A minor. Støvet legger seg igjen, et annet sted. Støvet forsvinner ikke. Jesper finner pengene i den ene baklomma, to sedler og en mynt. Det er akkurat nok. Ekspeditøren ruller forsiktig sammen arkene og slår en strikk rundt. Jesper stikker dem i vesken, som ikke blir særlig tyngre. Han kjenner ingen forskjell. Musikken veier ikke noe.

– Takk.

Ekspeditøren rekker fram hånden.

– Åge. Det er jeg som skal takke.

Jesper tar hånden som er tørr og flisete.

– Jesper, sier Jesper.

– Du er Norges håp, Jesper.

Så må Jesper rygge forbi gjengen som ikke kan stå i ro og er døvere enn Jostein. På Karl Johan faller lyset i matte flak langs fortauet. Ibsen og Bjørnson vokter dørene til Nationaltheatret, den ene med frakken på vidt gap, den andre innesluttet som en bitter skilpadde. Borte ved Nille er det snart siste runde for i år. Når det første bladet faller, stenges også kranene, og parasollene foldes sammen og limes inn i det store herbariet. Men ennå bærer serveringsdamene brett med skummende, høyhalsete glass mellom bordene, hvor unge menn i brune tweedjakker alltid venter på noen. Utenfor Myhres Tobakk kolliderer Jesper med en mann som er mer opptatt av å åpne den blå sigarettpakken sin enn å se seg for. Mannen begynner straks å kjefte, men skifter heldigvis gir før han gir helt gass.

– Jesper?

Jesper nikker.

– Jesper Kristoffersen?

Jesper nikker enda en gang. Han føler seg utilpass, nesten forlegen. Det er som å bli tatt på fersken. Mannen tenner en kort sigarett og tåken som stiger fra skorsteinen er omtrent sort.

– Du kjenner vel ikke igjen meg, sier han.

– Morn, Rudjord.

– Ikke dårlig! Hvordan går det med deg, Jesper?

– Bra.

– Du har vel ikke sluttet på skolen?

– Nei. Hvorfor det?

– Siden du reker her med en kontormappe under armen. Jeg trodde nesten du var blitt en skreddersjel.

– Så langt har jeg ikke kommet.

– Men tiden står ikke akkurat stille, gjør den vel?

– Tiden går, Gjensidige består, sier Jesper.

Rudjord ler og hele Karl Johan inhalerer.

– Hvordan har din mor det?

– Hun er førti i dag.

– Førti? Da skal dere vel ha stort selskap da?

Jesper trekker på skuldrene.

– Bare oss.

Rudjord slipper sigaretten ned på fortauet og vrir den langsomt under skoen.

– Har du ikke ransel? spør han.

– Jo.

– Du skulker ikke?

– Fikk fri siste time.

– Du må hilse din mor så mye. Fra meg og alle hos Dek-Rek.

– Absolutt.

– Og forresten, kan du be henne ringe meg en av dagene?

Jesper hører ikke resten og løper i stedet gjennom Studenterlunden, som Ewald, faren hans, kalte Luddenterstunden, rekker Briskebytrikken og hopper av i svingen. Snart er det ikke mer tid. Snart er tiden ute. Det er alt som venter på ham. Det venter overalt. Han setter personlig rekord bort til Jørgen Moes gate og kunne han sklidd på gelenderet opp til tredje etasje, skulle han gjort det også. Ranselen hans ligger for øvrig under trappen. Den kan han hente på vei ut. Han tar i stedet trinnene i tre sprang og ringer på. Han ringer på én gang til. Om et par år, det vil si ti over halv tre, åpner Enzo Zanetti døren og da er han fremdeles kledd i slåbrok og man kan se skjegget gro i ansiktet hans. Han barberer seg sannsynligvis med gressklipper oftere enn Rådhusklokkene slår.

– Har vi time? spør Enzo.

– Ikke før mandag.

– Hvorfor kommer du?

– Jeg har kjøpt Satie.

– Gå hjem og øv deg. Og ta det med ro. Den pianisten som bruker lengst tid på Satie uten å slippe taket, har vunnet. Forstår du?

De blir avbrutt av en stemme fra dypet av leiligheten, det er alltid en kvinne som roper, det høres ut som om hun har munnen full av drops:

– Hvor blir det av deg, Tutti?

Enzo blir rastløs i begge øynene og haler slåbroken strammere rundt seg. Tåneglene hans er krumme, nesten gule.

– Moren min har bursdag, sier Jesper.

– Har hun? Da må du gå og gratulere.

– Hvis du vil, kan du komme halv seks.

– Og en ting til, Jesper. Ingen kaller meg Tutti. Absolutt ingen. Heller ikke du. Er det også forstått?

Enzo Zanetti lukker døren lenge før Jesper får sagt at han sannsynligvis har skjønt det og hvis han ikke har skjønt det skal han uansett ikke kalle ham for Tutti, heller ikke fyllik. Han sklir på gelenderet i stedet, det er like før det lukter svidd på innsiden av begge lårene og brannbilene rykker ut fra Briskeby med stiger, vannslanger og fallskjermer. Så slenger han ranselen over skulderen og da er det omsider strake veien til Majorstua skole. Hun står i porten. Ranselen er større enn hans, den er like stor som et hus på ryggen hennes. Håret er kort og mørkt, men den lange sommeren, den lengste i manns minne, har gitt det en annen glød. Noe av lyset har blitt igjen. Og dette lyset, eller gjenskinnet, er festet med en spenne på høyre side så det ikke faller ned i øynene. Hun har grå sko, grønne knestrømper og en blå kjole som rekker til knærne. Jesper vet øyeblikkelig hva han skulle kjøpt til moren: kjolen hun prøvde på Steen & Strøm. Men kanskje den ikke passer mer. Kanskje hun har forandret smak, siden så mye har hendt siden den gangen, det er hundre år, minst. Eller liker man de samme tingene resten av livet? Skal Jesper våkne en morgen og ikke synes om Satie? Det er en svimlende tanke. Det er en avgrunn. Den nærmer seg døden. Ellers er skolegården forlatt. Bare en due sitter på kanten av drikkefontenen. Han stanser andpusten foran Stine.

– Har du ventet lenge?

– Bare til du kom.

Jesper ler og tar hånden hennes. Men idet de skal gå kommer en vindskjev mann forbi flaggstangen. Han ligner en ensom krabbe på bunnen av et tomt basseng. Det er lærer Løkke, den gamle klasseforstanderen, som red inn i solnedgangen og bare halvveis kom tilbake igjen. Nå dekker lærer Løkke bordet i Bessa hver morgen, serverer Oslofrokosten til elevene og har privatundervisning i kjærlighetssorg. Det er for sent. Han har dessverre sett dem.

– Hoppla, sier lærer Løkke.

Jesper tror de er kvitt ham, men lærer Løkke har alltid mer på hjertet.

– Hvilken skole har du begynt på? spør han.

– Fagerborg.

– Det er vel ikke like god bespisning der?

– Bare medbrakt.

Lærer Løkke står i tanker en stund og sjansene til å slippe unna er små. Han sperrer liksom veien med all sin uro og visdom. Han er en mur. Han kunne gjort seg på et håndballag. Han ser på Jesper igjen.

– Matpakker? Som dere må smøre selv?

– Ja. Eller gamla gjør det.

– Gamla?

– Mor.

– Hva har du på brødskivene?

– Ost. Og kaviar, kanskje.

– Og tran?

– Ikke på blingsene.

– Blingsene?

– Skivene.

– Nei, selvfølgelig ikke. Man tar da tranen ved siden av. Med en spiseskje.

– Jeg tar den før jeg går.

– Det er også fullt mulig å blande den i melken.

– Melk og tran?

– Er det kjæresten din?

– Hvem?

– Hun du holder i hånden.

– Det er schwester’n.

– Hvem?

– Lillesøstra mi.

Jesper slipper Stine som holder hånden over munnen i stedet og stanser latteren der. Duen letter fra drikkefontenen. Skyggen farer i alle retninger.

– Hoppla, gjentar lærer Løkke.

Denne gangen er de kvitt ham.

På vei hjem går de innom Samson på Majorstua. Jesper har bestilt kake. Det er ikke plass til førti lys på den, men større hadde han ikke råd til. For øvrig er det tvilsomt om førti lys ville gjort seg i det hele tatt. Når man tenner det siste har det første etter all sannsynlighet brent ned. Jesper betaler med pengene han har i den andre baklomma. Det er også akkurat nok. Så bærer han kaken langs Kirkeveien, på venstre side, mens Stine holder utkikk så færrest mulig skal se dem. Ryktene går fort på Fagerborg og dette skal helst være en overraskelse. Men er det mulig å bære en bløtkake langs Kirkeveien uten å bli lagt merke til? Og det er heller ikke særlig lurt å skynde seg med krem i hendene. Tryner man da blir det i hvert fall lagt merke til, men har man først tryna kan det jo i grunnen være det samme, for da er kaka gåen uansett. Det er klar bane. Jesper tenker noe snålt mens han ser Stine foran seg: En dag kommer hun til å ta ham igjen. Hun begynte på skolen et halvt år for tidlig. Han begynte et helt år for seint. Er det hun som skal passe på ham da? Det er lenge til, minst like mange år som det er mellom dem, men alt som er lenge til nærmer seg likevel. Det er ikke klar bane. Dr. Lund runder hjørnet ved Ole Vigs gate og han er heller ikke til å komme forbi.

– Sjelden mann, sier dr. Lund.

Jesper svarer ikke. Han er heller ikke sikker på om det var et spørsmål i det hele tatt. I så fall er dr. Lund like sjelden. Dr. Lund henvender seg til Stine i stedet:

– Og hvem skal spise den herlige kaken?

– Jesper.

– Har han bursdag?

– Mor har.

– Da må du hilse fra meg og si gratulerer.

– Hun vil ikke ha bursdag.

Dr. Lund snur seg mot Jesper igjen.

– Ett stykke av den kaken betyr to og en halv runde på Frogner Stadion. Hvor langt må du løpe hvis du spiser to?

– Fem runder.

– Og fem runder er 2000 meter. Da tar vi like gjerne to og en halv til og løper en 3000. Blir du med?

Jesper trekker på skuldrene.

– E’kke sulten, sier han.

– Nei, du ser litt blek og molefonken ut.

Dr. Lund legger hånden på Jespers panne og arbeider litt overtid, men finner ikke feber, bare forventning og tidsnød. Så er de endelig kvitt ham også. De går det siste stykket, forbi Marienlyst, og kommer seg i sikkerhet inn i bakgården. Det er best å bruke kjøkkentrappen når noe skal holdes hemmelig, selv om ingen kan holde på en hemmelighet på Fagerborg, særlig ikke de som holder den. Det er Jesper som har planlagt dette, flere uker i forveien. Men så skifter han mening. Hvor er som oftest moren? Det er på kjøkkenet. Da kan de ikke brase rett inn dit. De går gjennom kjelleren og tar hovedtrappen likevel. Ny plan: Stine ringer på mens Jesper venter med kaken nede i første. Banen er klar igjen. Moren er ikke hjemme. Stine har nøkkelen rundt halsen, står på tærne og låser opp. Mor? De roper på henne for sikkerhets skyld. Hun svarer ikke. De skynder seg ut på kjøkkenet og setter kaken i kjøleskapet. Så begynner de å vente. Moren kommer ikke den første halvtimen. Hun kommer heller ikke den neste. De dekker på i spisestuen. Der finner de lappen: Hei. Måtte på møte i Røde Kors. Det kan bli sent. Bare varm restene fra i går. Ring 22 18 76 hvis det er noe. Du husket vel å kjøpe notene, Jesper? Hilsen mor. Klokken halv seks ringer det på døren. Jesper åpner. Det er Jostein. Han har vasket seg. Han stinker i hvert fall ikke gris. Han stinker Old Spice. Dessuten har han på seg en sort dress som er åtte nummer for stor. De går inn i spisestuen og setter seg. Jostein legger presangen på bordet, en rund kølle i grått papir, sikkert spekepølse, kaster et blikk på Stine, ser straks en annen vei og rødmer. Det kler i grunnen Jostein å rødme. Da ser man ikke filipensene like godt.

– Er ikke mora di hjemme engang? spør han.

– Kommer sikkert snart, sier Jesper.

– Hvorfor har hun bursdag da?

Stine holder hånden over munnen, som hun har for vane, og prøver å spare på latteren, men den renner mellom fingrene. Jostein rødmer enda mer. Jesper ser strengt på lillesøsteren sin. Det er bare én som kan le av Jostein, og det er Jesper.

– Har du snubla i bustløsneren, eller?

– En av grisene rømte, sier Jostein.

– Rømte?

Jostein ser ned:

– Hun ville vel ikke dø.

– Hun?

– Purka.

– Vet de at de skal dø?

– Kan ikke jeg vite, vel.

– Fant dere den?

Jostein ser opp.

– Er det ikke kake heller her?

Klokken seks kommer Enzo Zanetti også. Han kommer alltid for sent. Han kaller det sin italienske halvtime. Han har i hvert fall slått plenen i ansiktet og klippet hekken. Flere steder i fleisen har han limt fast små papirbiter han har revet løs fra en avis, sannsynligvis Aftenposten. Man kan omtrent lese overskriftene fra de siste tre årene på kjaken hans, den er et helt nyhetsbyrå. James Dean er død. Thomas Mann er død. Albert Einstein er også død. Enzo skjelver på hendene igjen. Han skjelver sånn at han snart kan spille firhendig med seg selv. Han spør med lav stemme:

– Er kanskje din mor på kjøkkenet?

– Hun kommer snart.

Jesper følger Enzo inn i stuen. Han setter en flaske på bordet og legger en blomst ved siden av. Blomsten har han sikkert plukket på veien, kanskje på Valkyrien, der vokser det ville tulipaner. Det er for øvrig første gang han er her. Han hilser på resten av selskapet. Stine neier som en danseskole. Jostein som ikke har glemt at han kalte Enzo Zanetti en fyllik og rappet lighteren hans, glemmer å bukke også og spør i stedet:

– Gjett hva som er forskjellen på Jesper og meg?

Enzo trekker seg unna, ikke bare stinker gutten som en gammel lakrisstang, han er innpåsliten også.

– Jesper spiller piano. Det gjør ikke du.

– Hva da?

– Du spiller ikke piano. Men det gjør Jesper.

Jostein kaster hodet bakover og ler.

– Jeg tjener penger og det gjør ikke Jesper!

Enzo Zanetti slår seg ned på pianokrakken og fingrer litt med en tangent, en c som dirrer usant i rommet. Det er hans måte å si det på, en tone er usann, ikke falsk. Så sukker han dypt og ser på Stine igjen.

– Kan du være så snill og hente et glass til meg?

Jostein er frampå igjen:

– Hvis han får drikke, kan vi spise kake.

Telefonen ringer. Jesper reiser seg og legger fingeren over munnen. Så går han inn i stuen og løfter av luren.

– Det er hos Kristoffersen, ja, vær så god.

Men det er ikke moren. Det er fru Hall, tidligere enkefru Vik. Hun gisper i den andre enden, som er Nordraaks gate.

– Jesper?

– Det er meg.

– Herregud. Har du vært i stemmeskifte allerede?

– Har ikke hørt etter.

– Jeg kjente deg nesten ikke igjen.

– Det er meg likevel.

– Ja, nå hører jeg det. Jeg trodde plutselig det var. Nei, jeg er visst blitt helt tullerusk.

– Hvem trodde du det var?

– Nei, glem det. Si meg heller hvordan har du det, Jesper? Det er så lenge siden.

– Triller tomler.

– Unnskyld? Triller tomler? Men du spiller vel fremdeles piano.

– Jeg skal begynne med Satie nå.

– Du må love meg at jeg får høre deg en gang. Lover du det?

– Hvis det er noe å høre på, så.

– Det er det helt sikkert. Får jeg snakke med bursdagsbarnet?

– Hun er ikke hjemme.

– Er hun ikke? På bursdagen sin?

– Hun er på Røde Kors-møte.

– Det får’n si.

– Ja.

– Jeg tenkte meg jo det var noe siden jeg ikke ble invitert.

– Jeg tror ikke hun liker å bli førti.

– Du kan trøste henne med at det blir verre med årene.

– Da må du ha det fælt.

Fru Hall, tidligere Vik, ler, men det lyder rustent og anstrengt, det er i det hele tatt en ublid latter. Så senker hun stemmen:

– Du passer vel på leiligheten for meg, Jesper?

– Passer og passer.

– Kan du ikke bare se innom. Og se at alt er i orden. Når du får tid. Maj har nøkkel til kjøkkendøren.

– Jo. Nå må jeg nesten legge på.

Den ublide latteren får en annen lyd og ligner små hulk, eller kanskje hun bare har noe i halsen.

– Det var så fint å snakke med deg, Jesper. Og hils til Stine. Har hun det bra?

– Hun begynte på skolen i høst.

– Å, du og du. På skolen allerede? Hun er vel flink, da?

– Flinkere enn jeg.

Fra spisestuen høres en flaske som åpnes, et blaff.

– Har dere selskap likevel? spør fru Vik.

– Vi bare reparerer.

Jesper legger på og går inn til de andre. Enzo Zanetti drikker av korken. Det er ikke plass til mer enn én slurk i den av gangen. Det matte brennevinet lukter stramt og minner om råtne epler. Solen, som synker mellom blokkene på den andre siden av Kirkeveien, samler seg et øyeblikk i en stram bunt og det siste dagslyset treffer flasken som fyller spisestuen med en grønn, urolig skygge.

– Var det ikke mor? spør Stine.

Jesper rister på hodet. Jostein, som virker forulempet og mutt, det er vel kaken han har i tankene, skal til å si noe, sannsynligvis noe om denne kaken det har gått rykter om. Telefonen ringer igjen. Denne gangen vil Stine ta den, men det tillater ikke Jesper. Det skal være en viss orden. Når Maj ikke er hjemme, rykker Jesper opp som svarer. Stine kan eventuelt ta telefonen hvis han ikke er hjemme, ikke har anledning eller har flyttet ut for godt. Det er moren. Jesper hører det allerede mens han løfter av røret og legger fingeren over munnen. Stine gjør det samme og snur seg mot stuen hvor det sakte men sikkert blir stille.

– Det er bare meg, sier moren.

– Ja? Er det noe galt?

– Nei, nei. Hvorfor skulle det være det?

– Jeg vet ikke.

– Jeg skulle bare si at jeg kanskje blir litt sen.

– Sen?

– Så dere behøver ikke vente oppe på meg.

– Nei vel.

– Det var bare det.

Jesper holder røret i den andre hånden i stedet og en bakvendt tanke slår ham plutselig: Han angrer på alt han gleder seg til.

– Det var bare det, gjentar Maj.

Hun legger på, bekymret, bekymret fordi Jesper alltid virker bekymret, kanskje det er hun som gjør ham bekymret. Så snur hun seg mot de andre fruene som venter i hallen. Møtet er slutt. Hun har fått gave av styret, en vase fra Glassmagasinet. Den er altfor fin, dessuten ønsket hun seg ikke noe. Det var formannen, fru Lund, som overrakte den. Og ikke nok med det. Nå skal de på Dagligstuen. Maj har ikke lyst. Hun liker ikke overraskelser. Men hun har ikke noe valg. Sekretær Else Larsen har allerede bestilt bord. På vei ned trappen møter de dr. Lund. Han virker mørk til sinns og vil helst forbigå damene i stillhet lengst inntil veggen. Styret i Fagerborg Avdeling av Oslo Krets av Norges Røde Kors er imidlertid oppspilte og lar ham ikke slippe så lett. Fru Lund ler.

– Min mann har visst løpt for fort i dag.

Dr. Lund må stanse likevel.

– Det er dessverre det jeg ikke har.

Damene ter seg som skolepiker og vil trøste ham:

– Har du tapt? vil sekretæren Else Larsen vite.

Dr. Lund går to trinn til og klarer ikke helt bestemme seg for om han skal bli i bedre eller enda dårligere humør.

– Å tape er et begrep som menn i min alder har sluttet å bruke. Men jeg ble slått.

– Av hvem da?

Denne gangen er det varaformannen, fru Vanda Aasland, som spør. Dr. Lund tar det tungt.

– Av Putte Dedekam. Den lille sinken. I våre glansdager var han knapt på pallen. Og han har hatt to infarkter siden sist. Hva skal man si til slikt?

Fru Lund, hans hustru, sukker dypere, men sukket er lattermildt og overbærende, slik man er gledelig oppgitt over et barn:

– At nå kommer du til å løpe mer enn noensinne.

Damene skynder seg videre, men dr. Lund rekker fram hånden og stanser Maj.

– Gratulerer så mye, sier han.

– Jo, takk.

– Førti. En stor dag.

– Jeg ville helst slippe å feire den.

– Men det er det visst ikke alle andre som vil.

– Nei, de har allerede bestilt bord, så jeg kan vel ikke akkurat si nei.

– Jeg tenkte mest på Jesper og Stine.

Maj ser opp:

– Hva med dem?

– Visste du det ikke?

– Hva? Hva vet jeg ikke?

Dr. Lund trekker på skuldrene, men vet at det er nytteløst, diagnosen er allerede stilt:

– De har kjøpt bløtkake, mumler han.

Maj Kristoffersen, enken etter Ewald Kristoffersen, løper ned de siste trinnene og fortsetter i motsatt retning mens damene roper på henne fra bussholdeplassen i Ullevålsveien. Hun må hjem. Hun kan ikke være med dem. Hun må hjem. Hun er ikke bare en dårlig mor. Hun er et dårlig menneske også. Hun unner ikke engang andre å overraske henne. Hun synes bare synd på seg selv. Det har hun gjort i alle disse årene. I alle disse årene har hun syntes synd på seg selv. Hva ville Ewald sagt? Han ville sagt at hun mollet seg. Nå er det Jesper som sier det: Hun moller seg. Hvorfor kan hun ikke dure litt i stedet? Jesper har arvet Ewalds talemåter fra Bristol og hun liker det ikke. De hører hjemme, hvis de overhodet hører hjemme noe sted, i det lysskye tussmørket mellom drinkene. Hun skynder seg forbi Fagerborg skole hvor lyset står på i gymsalen. Hva er det forresten som ligger der borte ved de gamle tyskerbrakkene? Er det et dyr. Maj er like ved å snuble, mister pakken og hører vasen går i stykker inni papiret idet den treffer fortauet. Det er et dyr. Dyret reiser seg. Det er en gris. Det er ikke griser på Fagerborg. Det har aldri vært det. Nå er det. Grisen, bleik og feit, forsvinner i Lyder Sagens gate. Er det bare Maj som har sett den? Hun blir stående litt til og rister liksom av seg dette synet, slik man blir kvitt regnet på skuldrene. Så lar hun den knuste vasen bare være og forter seg det siste stykket langs Gørbitz gate, inn i oppgangen, tar trappen i raske sprang og når hun stanser i andre etasje kan hun høre pianospillet. Det er en langsom og vakker melodi. Maj puster ut. Det står vel ikke så dårlig til hvis Jesper kan spille på den måten. Hun låser seg stille inn, døren glir igjen bak henne og hun kan se dem i spisestuen. Maj blir ikke overrasket. Hun er bare himmelfallen. Er det fremdeles syner? Det er ikke Jesper som spiller. Det er Enzo Zanetti. Hva gjør han her? Har han bare kommet av seg selv? Stine sitter ved bordet med øynene lukket. Jostein har kake fra overleppa ned til bunnen av slipset. Jesper står ved siden av Enzo og følger med. Så bytter de plass og det er Jespers tur til å spille. Han spiller feilfritt, og enda raskere enn sin lærer, som likevel ikke virker fornøyd, tvert imot. Han rister på hodet og tømmer glasset. Drikker de også? Nå er det nok. Maj vil gi seg til kjenne og fortelle hvor skapet skal stå, men hun ordner fort på håret først og nøler idet Enzo begynner å snakke på sitt kantete norsk, det er akkurat som om setningene, og noen ganger ordene, brekker på midten og han må ta sats for å lime sammen det vaklevorne språket i neste åndedrett.

– Prøver du å sette rekord, kan du heller løpe om kapp.

Maj går inn til dem. Spisestuen er en slagmark, krem på gulvet, solo på duken, brennevin på pianoet. Først nå ser de henne. Stine åpner øynene og smiler. Jostein tørker kake av ansiktet, rødmer igjen og ligner et balkankart. Jesper reiser seg fra krakken, bekymret som vanlig, nei, engstelig er han, og engstelse er bekymring pluss samvittighet, mens Enzo Zanetti finner blomsten, som allerede er i ferd med å visne, og rekker den fram med et dypt bukk. Hun tar imot tulipanen fra Valkyrien og vet ikke hva hun skal si. Skal hun si at det ikke er lov å spille piano etter klokken ni? Skal hun si at det er på tide for gjestene å gå, festen er over, eller at de i det minste skal rydde opp etter seg?

– Jeg håper jeg ikke kommer for sent, sier Maj Kristoffersen.

28/8-56. Arbeidsmøte hos fru Skjelkvale. Til stede var fru Lund, fru Kristoffersen, fru Sandaker, frk. Smith, frk. Jacobsen, frk. Schancke og fru Skjelkvale. Det er fremdeles dukker vi syr og stopper. Vi har bestilt et tombolahus som vi skal ha ferdig til basaren, men vår stakkars lille avdeling må punge ut med ca. kr. 1500,- for det. Håper det kommer til å lønne seg.

ANSLAG

Jesper sitter bakerst på midterste rekke og når lektor Ramm ikke ser det, for eksempel når han står med ryggen til og sliter med å få ned kartet, kan han lene seg mot veggen, legge begge beina på pulten og lukke øynene. I 1920 var lektor Ramm på studiereise i Tyskland og ble grepet av den revolusjonære pedagogikken, som antok at elevene også faktisk var mennesker og hadde forskjellige personligheter og derfor måtte få individuell oppfølging. Dette gjaldt først og fremst ved de såkalte Landerziehungsheime, private institusjoner, men også ved statlige skoler, som i den radikale republikk Hamburg. Nå er lektor Ramm 61 år gammel, avholdsmann og underviser i tysk. Han har en gjerning. Han vil vise at Tyskland er mer enn militarisme. Tyskland er Goethe, Rilke og Thomas Mann. Tyskland er Bach, Beethoven og Mozart. Tyskland er også alt som nazismen ikke er. Jesper tenker på grisene. Er det ikke slik med menneskene også? Vi står på båsen hele livet uten å bry oss, og at vi skal dø, for det er det eneste som er sikkert, bryr vi oss heller ikke særlig om. Vi snøfter. Vi marsjerer. Vi smiler til bøddelen. Men det er ikke sant. Jesper skjønner at det er usant i det samme han har tenkt det. Det er en falsk tanke. Det finnes usanne toner og falske tanker. Jesper tenker jo på døden hver eneste dag, og hvis han glemmer det, tenker han på døden om natten i stedet. Hvorfor skulle akkurat han være så annerledes enn alle andre? Kanskje det er omvendt, at de fleste tenker på døden og bryr seg, mens noen få klarer å la være? Hva er best? Han ser seg om. Hvem i klassen tenker på døden nå? Hvem i klassen bryr seg? Axel, ved vinduet, han med den bratte profilen og lyse sleiken, han som skal arve farens tranfabrikk og synes skolen bare er en omvei, tenker han på døden? Tvilsomt. Elisabeth fra Slemdal, hun som alle svermer for, selv de eldste gymnasiastene, har hun tid til å tenke på døden? Faren hennes er i import/eksport. Han er spesielt stor i sjokolade. Mellomnavnet hans er konfekt. Men tenker den peneste piken i klassen på døden? Hun har sannsynligvis nok med å si nei. Eller hva med Jostein der nede på Slaktehuset, han som vasser i innvoller og bust, hva tenker han? Jesper kan ikke vite det. Han må spørre dem, og da kan han være ganske sikker på at de juger når de svarer. Tanken på døden kommer altså ikke unna ensomheten. Det er en ond sirkel. Lektor Ramm har omsider fått kartet ned og snur seg mot klassen igjen. Jesper vipper framover, litt for kjapt, stolen velter og han ramler i gulvet. Fra der han ligger mellom pultene ser han rett opp på Trude Hagen og møter blikket hennes idet hun lener seg mot ham, er det for å hjelpe? Tenker Trude Hagen på døden? Faren hennes er journalist, eller reporter, i Aftenposten. Hun tenker vel at døden heter Jesper og nå prøver døden å stå opp fra de døde, uten å lykkes i første forsøk, og det er fordi hun løfter det ene benet og setter foten på magen hans, like over beltet. En time er ikke en time, men tre kvarter. Et friminutt er ikke et minutt, men flere minutter, og de er heller ikke frie. Det er minutter med gjerde rundt og den som går ut av denne tiden får anmerkning, to anmerkninger betyr advarsel, og får man én anmerkning til er det for sent. Da har man et rulleblad. Klassen er i grunnen tilfreds med denne forsinkelsen. Det er ingen tvil om at Jesper Kristoffersen trenger individuell oppfølgning. Da kan det også hende at lektor Ramm ikke rekker å holde sin tyske andakt, men må gå rett over på det han kaller det akademiske hull, hvorfor han kaller det hull skal være usagt, sannsynligvis fordi her har elevene anledning til å tømme seg. Trude flytter omsider foten. Under andre omstendigheter kunne hun gjerne stått på Jesper med begge føttene resten av dagen. Best hadde det selvfølgelig vært om hun stod på hendene. Da kunne han tatt en tur i håret hennes og kikket opp i blusen. Jesper kommer seg på plass igjen og mottar applaus. Lektor Ramm har tatt et skritt ned fra kateteret.

– Og hva lærer man av sine feil, Jesper?

Det er i stedet Trude som svarer:

– Jeg tror rett og slett Jesper Kristoffersen lærer dem utenat, lektor.

Lektor Ramm peker fremdeles på Jesper.

– Kan det stemme?

– Jeg tror rett og slett frøken Hagen har rett, sier han.

Trude rekker hånden i været igjen:

– Jeg vil be om at herr Kristoffersen lar være å kalle meg frøken Hagen.

Lektor Ramm er i sitt ess og tiden går.

– Du er bokstavelig talt under tiltale, Jesper. Hva har du å si til ditt forsvar?

– Jeg lover aldri mer å sette igjen noen hæljedager, lektor.

Klassen skjønner ikke bæret, men Jesper får uansett mer applaus; den er ikke ondskapsfull eller pinlig, den er heller bekymringløs og forventningsfull, slik den skal være i denne alderen, i siste time en onsdag i første real, slusen mellom folkeskolen og gymnaset. Jesper misunner dem. Det går opp for ham at han er på den andre siden av applausen. Det er et ensomt sted. Det er i skyggen, ikke lyset. Er det der han vil bli? Noe som er enda verre går også opp for Jesper: Han har ikke applaus. Når han slår hendene sammen, kommer det ikke en lyd. Så hører han at Europa ruller sammen og forsvinner rundt stangen over tavlen. Det er like før det ringer ut. De er i det akademiske hullet. Lektor Ramm, den milde pedagogen, setter seg på kateteret med bena i kors.

– La oss snakke om griser, sier han.

Det har seg nemlig slik at en mann ringte til politiet samme morgen og kunne fortelle at det lå en gris midt i Majorstukrysset. Unnskyld, min herre, men er De edru? Det viste seg at innringeren var påliteligheten selv, ansatt i Gjensidige som han var. Grisen var altså av denne verden og forårsaket derfor trikkestans i alle retninger. De fleste offentlige ansatte kom for sent på jobb, noe som i sin tur førte til at det nasjonale overskuddet gikk ned med to prosentpoeng og verdien på den norske kronen sank betraktelig, den var under italiensk lire, en krone var snart ikke mer verdt enn et kumlokk i solnedgang. Halvor, Rune og Ulrik, alle fra Industrigata, slår fast at kotelett er grisens valuta, mens svoren bare er dens svartebørs, i hvert fall når den er godt stekt. Fire politibetjenter måtte for øvrig til for å fange denne grisen, som hadde rømt fra henrettelsen på Oslo Slaktehus dagen før og nå er spørsmålet: Skal grisen benådes eller gå døden i møte som de andre grisene? Ordet er med andre ord fritt. Det blir raskt klart at mens guttene er for slakt, er pikene for full frifinnelse, altså benådning. Axel innvender: Kan en gris benådes? Tillegger man ikke da dyrene menneskelige egenskaper? Er ikke det i grunnen ukristelig? Trude står på sitt, like fast som hun for litt siden stod på Jesper: Er kanskje ikke smerte menneskelig? spør hun. Dette svarer Elisabeth høyt ja på, uten å ha fått ordet. Noen av guttene blir i tvil, de vil altså gjerne være på parti med pikene, særlig Elisabeth. Kanskje en betinget straff kan være rettferdig? Hva betyr det? At grisen sendes tilbake til gården den kommer fra og ikke får lov å forlate båsen. Man er i hvert fall enig om at rømningen ikke må ende i kollektiv avstraffelse. De andre grisene, som har holdt seg i skinnet, så å si, skal behandles i henhold til FNs dyrevernskonvensjon. Lektor Ramm bringer et annet dilemma på bane: Er det kanskje slik at vi føler sympati med grisen straks den har skilt seg ut? Betrakter vi plutselig grisen som individ og ikke et måltid når vi har sett den i øynene? De mest hardbarkete av guttene protesterer, det er deres måte å vinne pikenes hjerter på, for alt dreier seg til syvende og sist om det, pikenes hjerter: De har ikke sett grisen i øynene. Å frede denne purka er å sløse med maten. Lektor Ramm henvender seg til Jesper: Har han synspunkter i sakens anledning? Jesper rister på hodet og sier: Jeg er dessverre personlig vegetarianer. Den store tambaken slår. Det ringer ut. Klasserommet er allerede tomt, bortsett fra lektor Ramm som tørker av tavlen fordi ordensmannen glemmer det, og man skal forlate et klasserom slik man fant det: åpent for ny kunnskap. Jesper vil hjem og spille. Han kan spille til klokken fire. Mellom fire og seks skal det være stille i gården. Men det er aldri stille i gården mellom fire og seks. Det er bråk. Det er renn i trappene. Det er kasseroller på kjøkkenene. Det er blaing i avisene. Det er snork på divanene. Bare piano er forbudt. Så kan han spille fra seks til åtte. Etter åtte skal det også være stille. Men det er ikke stille i gården etter åtte heller. Det er ikke stille før klokken er elleve. Og selv da er det lyder: stemmer som stiger, vann som drypper, søvnløse føtter og alt som faller, faller i gulvet. Jesper hører det. Hva om han flyttet pianoet opp på loftet? Der kan han åpne takluken og bare ta hensyn til Guds kontortid, og den er ikke særlig lang, knapt nok morgenandakten. Noen stanser ham. Det er Vaktmesteren. Jesper skal bli med. Resten av klassen ser et øyeblikk etter Jesper som går sammen med Vaktmesteren over skolegården, hvor noen gymnasiaster trener på sjumeteren foran håndballmålet. Vaktmesteren, Anders Bakke, satt på Grini og unnslapp så vidt Buchenwald. Freden kom i siste liten for Anders Bakke. Freden kom i siste liten for de fleste, om man skal tro dem på deres ord. Jesper skal til Rektor i den andre bygningen. Han slipper inn. Rektor står med hendene på ryggen. En rektor trenger ikke navn. Det holder med Rektor. Bildene på den ene veggen viser at alle rektorene, fra silurtiden til dags dato, ligner på hverandre, det er noe med det faste hakepartiet. Jesper setter ikke bagen fra seg. Dette skal gå raskt. Han har ikke gjort noe galt, i hvert fall ikke som han kan huske.

– Sett fra deg bagen, sier rektor.

– Jeg har ikke …

Rektor avbryter ham.

– Siden du tok deg fri, eller rettere sagt skulket siste time i går, er det vel ikke mer enn rett og rimelig at du har litt overtid i dag?

Jesper hekter bagen av skulderen og lar den gli ned på gulvet.

– Moren min fylte førti år. Jeg måtte …

Avbrutt igjen:

– Men det er ikke derfor du er her. Kom.

Jesper får bagen på plass igjen, følger etter Rektor og sammen med Vaktmesteren, som venter på dem ute i korridoren går de ned til etasjen under, der skolens minnetavle henger. Den er støpt i bronse og skal minne om de som kom for sent til freden: Disse elever av Fagerborg Skole gav sitt liv for Norge i krigen 1940–1945.

– Les navnene, sier Rektor.

– Høyt?

– Det behøver du ikke. Les dem inni deg.

Jesper ser opp og tenker at dette er også en straff. Heltene er en bør. Krigen er ikke over. Man kommer ikke forbi den. Har Jesper stoff i seg til å bli en helt? Har han den samme beholdningen som disse ungdommene? Han tviler. Da må i så fall anledningen by seg og en slik anledning vil han helst slippe. Det er akkurat dette minnetavlen skal minne om: hans begrensninger. Jesper leser navnene inni seg. De har en egen klang. Kanskje det er bronsen som gjør det. Klangen er tung og mild, den er avbrutt og likevel evig. Derfor er den umulig: Arne Kristian Myklebost – Isak Krupp – Kaare Hagen – Hallstein Bardi Valldal – Ernst Armin Fyrwald – Paul Bernstein – Martin Feinberg – Norman Morris Riung – Oscar Albert Lutken – Benjamin Garmi – Bjørn Lortsner – Kathe Rita Lasnick – Rolf Juul Henningsen – Esther Karpool – Knut Lindaas – Trygve Erik Svindland – Jan Eigil Løfsgaard – Herman Feinberg – Bernt Barge – Frantz Philip Hopstock – Mauritz Plesansky – Jan Erling Heide – Rachel Feinberg – Abraham Josef Arsch – Tor Greiner Stenersen – Per Lindaas – Gunnar Krogsbøl – Ola Christophersen – Peter Kristian Young – Kjell Dobkes – Fritz Jørg. O. Hvam – Peter Christian Ring – Aage Fritz Stubberød – Håkon Laksov – Per Jacobsen – Halvor Sverre Rødaas – Bjørn Hilt – Jaampa Krog – Jacob Friis. Så blir det stille, selv om ingen har sagt noe. Rektor legger hånden på Jespers skulder, en uventet, nesten uhørt berøring.

– Hver 17. mai har russen kransenedleggelse her, sier han.

Jesper nikker og skulle ønske at Rektor flyttet hånden. Vaktmesteren finner fram en fille, spytter på den og gnir vekk en flekk fra bronsen. Rektor fortsetter:

– Og etterpå er det en tilstelning i gymsalen. Det kjenner du kanskje til?

– Jo.

– Elever som har gjort seg bemerket har lest dikt, sunget eller holdt taler. Denne gangen vil vi at du skal spille piano.

Jesper rekker ikke å bli forbløffet. Han har mer enn nok med denne hånden på skulderen, Rektors hånd, som er forpliktende, en frivillig kommando.

– Jeg? Det vet jeg ikke. Jeg …

– Vi har hørt at du er god nok.

– Har dere hørt meg?

– Personer vi stoler på har hørt deg.

– Hvem da?

– Og vi vil helst at du spiller noe norsk. Har vi en avtale da? At du spiller 17. mai?

– Neste år?

Rektor ler og trekker endelig hånden til seg, men børen er like tung for det.

– Neste år, ja. Om åtte måneder. Du synes kanskje det er for tidlig?

Jesper tenker: Det er for sent. Å ha god tid er nesten verre enn å ha dårlig. Det hadde vært bedre om det var i morgen. Aller helst skulle det vært i går, for da var det allerede overstått, men da hadde det også vært for sent å rette opp noe.

– Egentlig ikke, sier han.

Rektor er tilbake med hånden.

– Da har vi en avtale?

Og nå skjønner Jesper også hvorfor han ble tatt med hit. Foran disse navnene, ansikt til ansikt med dette harde språket under blomster og ild, finnes ikke nei i noens munn. Jesper vet knapt hva han sier ja til. Han vet bare at han må si det.

– Ja.

Jesper får endelig gå.

På vei mot porten ser han en ball som nærmer seg. Det er en suser. Det er en suser som ligner en kanonkule av lær og luft. Den er nesten vakker, der den spinner rundt seg selv, vakker og farlig. Men Jesper dukker ikke, han bare løfter armen i det samme og møter ballen, som i neste øyeblikk sitter klistret mellom fingrene hans i et ømt og fast grep. Så pælmer han den tilbake til gymnasiastene, som roper noe etter ham, men Jesper bryr seg ikke. Han går hjem. Stine sitter i spisestuen og gjør lekser. Hvordan skal han få øve når rommet er opptatt? Han kan ikke øve hvis han ikke får være alene. Han er aldri alene. Kanskje det er en ide å flytte pianoet opp på loftet likevel.

– Vil du hjelpe meg? spør Stine.

Jesper setter seg hos henne.

– Med hva da?

– Jeg klarer ikke R.

– Hvilken?

– R.

– R? Har du kommet til R allerede?

– Jeg klarer ikke si den.

– Snart et det du som må hjelpe meg med leksene.

– Jeg klarer ikke si R, gjentar Stine.

– Få høre.

Hun lager en lyd som minner mer om en L.

– Du må ha tunga rett i munnen, sier Jesper.

Hun prøver det en gang til. Nå blir det mest visling som ikke ligner noen tegn i alfabetet, det hører hjemme i dyreriket, blant slanger. Jesper sukker.

– Men du må ikke bite deg i tunga heller.

Stine er på gråten.

– Jeg klarer det aldri.

– Hva så? Det er bare en bokstav. Det er haugevis av andre.

– De ler av meg, Jesper.

– Hvem da?

– Klassen. Jeg tør ikke lese høyt.

Jesper sitter taus en stund. Hva så? Hvis en F på pianoet er falsk, ville han sagt hva så da? Ville han sagt at man pent fikk klare seg med de andre tonene? Det ville han ikke. Ikke faen. Han er urettferdig mot lillesøstra si. Og hvis noen ler av henne skal de få med ham å gjøre, eventuelt Jostein, kanskje begge.

– Vi kan øve litt hver kveld, sier Jesper.

– Tusen takk.

– Hvor er forresten mor?

– Hos friserdamen.

Jesper tenker: Hvem går dit dagen etter man har fylt førti? Pleier man ikke å gjøre det et par dager før?

– Hvorfor det?

Stine ler og lukker den samme leseboken som Jesper brukte.

– For å bli fin på håret, vel.

Jesper skynder seg tilbake til entreen og åpner skuffen i skatollet hvor moren har huskelapper, handlelister og mynter, for det meste tiøringer, hvis det skulle ringe på en tigger eller stå en stakkar nede i gården og synge av full hals. Der ligger nøklene til enkefru Viks, for tiden fru Halls leilighet også. Han stikker dem i lomma, tar kjøkkentrappen opp til tredje etasje og lytter en stund før han låser seg inn. Han lovet det jo. Han lovet fru Hall å passe på leiligheten. Døren glir igjen bak ham. Smulene i brødboksen er for lengst blitt støv som en svak trekk løfter og blander med lyset. Det slår Jesper at leiligheten er død. Den har mistet sitt anslag. Han legger hendene på benken og sprer fingrene. Det hjelper ikke. Han kjenner bare fravær. Det er uten vekt. Det er som å røre ved en tangent som er uten motstand og derfor også lydløs. Så er det likevel noe. Det er et støt. Jesper løfter hendene og lytter igjen. Nei, det var ikke noe. Det er alltid trekk i disse leilighetene, fra lufteluker, sprekker, karmer. Han går gjennom anretningen. Skapet langs veggen er tømt. Det henger igjen et speil på badet. Glasset er matt og like tomt. Kanskje pianoet kunne stå her i stedet? Da forstyrrer han ingen. Og det var her han hørte Satie for første gang, på radioen, den gangen fru Hall var enkefru Vik. Han kan spørre henne. Han får sikkert lov. Han kan spille og passe på samtidig. Det blir mørkere. Gardinene i stuen er trukket for. Er det moren som har gjort det? Jesper kan ikke huske det. Han avbryter seg selv og snur seg brått mot stolen, ørelappstolen, det eneste møbelet. Det sitter en mann der med bena i kors. Han sover. På gulvet ved siden av stolen står en koffert. Mannen er blek og tynnhåret, nesten skallet, derfor virker han sannsynligvis eldre enn han i virkeligheten er. Den hvite skjorten har mørke flekker, særlig under armene, slipset henger løst. Han har tatt av seg skoene. Strømpene er sorte. Det er hull på den ene. Jesper trekker seg unna. Mannen sover ikke. Han ser opp.

– Stod døren åpen?

Jesper stanser.

– Nei. Jeg …

– Du låste deg altså inn?

– Ja.

– Få nøkkelen.

Jesper rekker fram nøkkelen. Det er ikke langt nok. Mannen blir sittende. Han smiler. Det lukter lakris av ham. Jesper må gå et skritt nærmere likevel. Mannen tar omsider nøkkelen.

– Takk.

Jesper bukker, går rolig tilbake gjennom leiligheten, men straks han kommer ut på avsatsen, løper han ned trappen og stormer inn på kjøkkenet. Stine dekker bordet. Moren står ved komfyren, med ryggen til, og rører i en gryte. Hun er annerledes, selv bakfra er hun annerledes. Det er frisyren. Den er større enn før. Håret er liksom blåst opp og farget mørkere. Hun snur seg, ansiktet blusser, slik det noen ganger gjør når man kommer rett fra kulden, men det er ikke kaldt ute, det er september, det er ennå sommerens rester som varmes opp. Kanskje det bare skyldes kokeplatene.

– Liker du den ikke? spør hun.

Jesper peker andpusten mot taket.

– Det var noen der.

– Har du vært i Margrethes leilighet?

– Ja.

– Hva skulle du der? Du har ikke …

– Jeg skal passe på den.

– For noe tull.

– Og det var noen der.

Først nå mottar Maj meldingen og begynner å hviske:

– Var det noen der? Hvem da?

– Vet jeg vel ikke. Han bare satt i stolen.

– Var det Olaf?

– Tror ikke det.

– Og nøklene? Har du nøklene?

– Jeg måtte gi dem til ham.

Maj tar av seg forkleet, legger hendene forsiktig på hver side av håret, nærmest klapper det på plass, selv om det sitter akkurat som det skal. Så går hun opp kjøkkentrappen til tredje etasje, hvor Halfdan Viks navn fremdeles henger på døren, et matt, ugyldig skilt. Hun ringer på. Ingen åpner. Hun ringer på en gang til. Det samme skjer. Ingen åpner. Har Jesper sett syner? Har han vært borte igjen? Men han gir vel ikke fra seg nøklene til et syn? Maj bøyer seg ned og kikker i nøkkelhullet. Hun får plutselig en følelse av å stirre rett inn i et annet øye.

1/9-56. Arbeidsmøte hos fru Lund hvor vi skrev tabell for våre basarvakter. Våre basargevinster blir følgende: 1 gjøkur, ½ favn bjerkeved, 1 kokebok, 1 tebord og 1 sjokoladekurv. Vi hadde egentlig fått tilsagn om et blomsterbord, men vi fikk beskjed om at det ble et tebord, men det er det ikkeno å gjøre med.