Jeanette Semb

37

Skjærgårdsliv

Farskap

Personer i Skjærgårdsliv

Strandgata 2
Emma
Brage Halvorsen | Emmas ektemann og Annas bror
Solrunn og Truls | Emma og Brages barn
Drøbak Strandhotell
Josefine
Simen Jørgensen | Josefines ektemann, hotellets medeier og lege
Jostein | Josefine og Simens sønn
Ingrid | Josefine og Simens datter
Gabriel | Simens sønn fra et tidligere forhold
Viktoria | Emmas tvillingsøster
Per | Viktorias ektemann
Vera | Viktoria og Gørans datter, savnet
Pernille | Viktoria og Pers datter
Viktor | sønnen Per fikk med Liv-Marit
Kremmergården
Martine | Josefines søster
Lars | Martines ektemann
Herman | Josefines sønn med Jørgen Solvik
Lensmannsgården
Lensmann Holum
Else | hans kone
Marianne | deres datter
Irmelin og Adele | Mariannes døtre
Det vesle huset på torget i Drøbak
Helene | lensmann Holums uekte datter
Edle | Helenes adoptivmor
Ragna | Edles mor
Leiligheten over systua
Tulla Eriksen | Josefine og Martines tante
Mattias | Tullas ektemann
Sjøgløtt
Anna
Kristian Strand | Annas ektemann
Elise | Anna og Georgs datter
Kristine | Anna og Kristians datter
Oslo
Jenny | Annas lillesøster
Hans Olav | Jennys ektemann
Tilly | Jennys datter med Johan Mørk
Andre
Johan Mørk | Jennys venn fra barndommen, og Tillys far
Tea Mørk | Johans kone
Torgeir Mørk | Johans bror
Oda Olsen,
født Jeger | Veras kidnapper

Slik sluttet forrige bok

– Skiltet ble fint, det passer til butikken, sa Johan. Han sto med armene i kors ute på gaten og betraktet det nye skiltet som var satt opp. De store vinduene som vendte ut mot gaten, skrek tomme mot dem. Men han skulle hjelpe broren med dekoreringen. Det hadde blitt mange butikkvinduer etter hvert. Og han skulle bli her til butikken var fylt opp med varer. Han hadde ikke hastverk med å komme seg hjem.

– Du syns ikke skiltet er for stort? For prangende? Broren så usikker ut.

– Nei, ikke i det hele tatt, såpass stort må det være. Kjøpmann Mørk. Det lyser fint opp over hele torget. Dette blir glimrende.

– Brødrene Mørk, burde det ha stått, sa Torgeir og smilte.

– Kanskje det, sa Johan.

Torgeir snudde seg mot butikken igjen. Han så fornøyd ut. Han hadde ønsket seg dette lokalet her på torget i Son siden han var her og tittet på det for første gang.

– Dette føles veldig bra, jeg tror jeg kommer til å trives her. Og jeg håper byens innbyggere vil ta godt imot butikken min.

– Det kommer de naturligvis til å gjøre. Jeg er sikker på at denne kommer til å gå like godt som de andre butikkene har gjort.

Johan betraktet sin bror. Han virket fornøyd, det virket som han hadde kommet over tapet av kona. Det var tre år siden hun døde av sykdom. Hun hadde alltid vært svakelig av seg, og det ble aldri noen barn på dem. Johan og Tea hadde heller ikke fått barn. Johan savnet det, men han visste at Torgeir ikke tenkte på samme måten. Fie hadde vært nok for ham.

En time senere, da Torgeir hadde et møte med en av leverandørene sine, tok Johan seg en spasertur rundt i Son. Det var rart å være tilbake etter så mange år. Han husket så godt den siste kvelden med Jenny, det var som om han fortsatt kunne kjenne hvordan det var å ha henne i armene sine. Han hadde aldri innrømmet overfor Tea at han hadde vært utro mot henne. Hvorfor skulle han det? Hun ville bare blitt rasende. Det ville ikke kommet noe godt ut av det.

Ekteskapet med Tea ble aldri noe særlig. I motsetning til Torgeir, som hadde hatt et hengivent og kjærlig ekteskap, hadde Johan hatt det stikk motsatte. De var kjølige mot hverandre, var enige om lite og sov ikke lenger på samme soverom. Johan hadde ikke tall på hvor mange ganger han hadde vært på nippet til å be om skilsmisse. Men hans svigerfar hadde fortsatt taket på ham. Han hadde vært dum nok til å inngå en avtale om at hvis han skilte seg fra Tea, så mistet han alt. Det var slettes ikke rettferdig, etter alt han hadde gjort for bedriften i alle disse årene.

Da Johan sto i krysset som førte inn til Sjøgløtt, nølte han. Han vegret seg for å gå inn, skammet seg for ikke å ha latt høre fra seg. Anna og Kristian hadde vært så gjestfrie mot ham, og så hadde han på en måte latt Jenny i stikken. Det var slik han følte det, selv om han ikke hadde lovet henne noe. Men han hadde fortsatt dårlig samvittighet for at han ikke hadde svart på brevene hennes. Men det var lenge siden han hadde hørt at hun hadde giftet seg og fått barn, og at hun var flyttet til Oslo. Han håpet at hun hadde det godt der. Jenny ville alltid ha en stor plass i hans hjerte. Den aller største. Han ville aldri kunne glemme henne.

1

Oslo, juni 1931

– Å mor, jeg er så spent, det kribler i magen!

Tilly skjøv en lys hårlokk vekk fra øynene mens hun stirret nysgjerrig ut av vinduet.

– Jeg gleder meg nok minst like mye som deg, sa Jenny og smilte til datteren.

De satt rett overfor hverandre i en togkupé på vei fra Oslo. Hans Olav hadde fulgt dem til perrongen og sørget for at de kom seg på riktig tog. Jenny syntes han hadde sett så alvorlig ut, der han sto og vinket til dem, og hun hadde fått en følelse av at en del av ham ønsket å bli med likevel. Han kunne sannelig hatt godt av å komme seg ut av byen noen dager.

Jenny kjente seg både glad og forventningsfull ved tanken på det forestående besøket på Sjøgløtt. Det skulle bli så godt å se dem igjen, alle sammen! Anna, Kristian, Elise og Kristine. Kristian hadde sagt at han skulle hente dem med den nye bilen sin. En Ford Classic, som ifølge Anna var hans store stolthet. Søsteren hadde sendt med et bilde i et av brevene sine, og bilen så virkelig staselig ut. Kristian hadde stått ved siden av og posert, stolt som en hane.

– Jeg er så glad for at onkel skal hente oss. Jeg har faktisk aldri sittet på i en bil før. Det blir spennende. Tror du jeg kan sitte foran? spurte Tilly.

– Det kan du helt sikkert. Jeg har bare kjørt bil noen få ganger selv. Jeg ble påkjørt av en bil en gang, da jeg var noen år yngre enn deg, så lenge hadde jeg et anstrengt forhold til biler. Men jeg har det ikke sånn lenger nå, det er noe eget å kjøre rundt i en bil.

– Jeg skulle ønske vi kunne få oss bil, sa Tilly drømmende.

– Vi trenger ikke bil, vi som bor i byen, svarte Jenny.

– Nei, vi trenger det kanskje ikke i det daglige, men tenk så lett det ville vært å komme seg til Son dersom vi hadde hatt en bil! Da ville vi ikke ha trengt å planlegge noe særlig, bare sette seg i bilen og suse ut på veien.

Jenny lo. – Det er sant, men det er jammen ikke så verst med toget heller.

Å ha bil var dyrt, hadde hun hørt, og den utgiften kunne de virkelig klare seg uten.

– Jeg skulle ønske vi kunne være i Son mye lenger, sa Tilly. – Dagene kommer til å gå så fort! Vips, så sitter vi på toget tilbake til Oslo igjen.

Hun lente seg bakover i setet og la armene over brystet. Hun hadde vært hos frisøren og klippet seg for anledningen. Håret hennes var klippet i en kledelig frisyre og fulgte ansiktsbuen. Kanskje skulle hun selv ha kostet på seg en frisørtime? tenkte Jenny. Det var en stund siden sist.

– Fem dager får holde, syns jeg. Far er jo alene hjemme. Han kommer helt sikkert til å savne oss. Leiligheten virker nok tom og trist, nå som vi er borte.

– Jeg skulle ønske han kunne vært med, da hadde han jo sluppet å være der alene.

– Ja, det skulle jeg ønske også, nikket Jenny. Jenny strøk hånden over skjørtet og tenkte på ektemannen sin. Det ville vært hyggelig om de alle kunne ha reist, men hun hadde forståelse for at han trengte tid til å skrive. Hun håpet at manuset hans snart ble ferdig, slik at det kom inn noen penger. Hun kunne ikke huske at han hadde brukt så lang tid på en bok før. – Jeg gleder meg sånn til å se dem igjen. Det er fortsatt rart for meg å se dem så sjelden. Din tante Anna og jeg sto hverandre veldig nær etter at vår mor døde. Hun tok seg av meg, og inkluderte meg med den største selvfølge i sitt nye familieliv. Jeg er henne evig takknemlig for det. Ja, Kristian også. Jeg hadde det meget godt hos dem.

Jenny strøk fingeren under øyet og lo litt av seg selv. – Jeg blir visst sentimental.

– Det er slik du er, mor, smilte Tilly. – Far kan være sentimental, han også, men ikke slik som deg.

– Nei, ikke i like stor grad som meg, det er sikkert og visst.

Jenny så ut gjennom togvinduet. Omgivelsene var kjente og kjære. De flate markene som strakte seg over i Østfold og helt til svenskegrensen. Skog og grønne åkrer, og innimellom et og annet hus. Reisen fra Oslo hadde gått fort. Jenny syntes fremdeles det var litt rart ikke å si Kristiania lenger. I begynnelsen hadde hun trodd at hun aldri ville venne seg til å si noe annet enn Kristiania, men det tok ikke så lang tid før hun hadde begynt å bruke det nye navnet på byen hun bodde i.

– Tror du far blir ferdig med boken sin snart? spurte Tilly.

– Det håper jeg da. Vi kunne saktens trenge forskuddet.

Jenny ble forskrekket over seg selv. Ordene hadde bare ramlet ut av henne. Hun hadde jo bestemt seg for ikke å dele sin bekymring med Tilly, for den stadig voksende regningsbunken.

– Er du bekymret over økonomien, mor? Tilly hadde plutselig fått et alvorlig uttrykk i det vakre ansiktet sitt.

– Nei da, det går så fint, så. Du skal ikke være redd. Og far blir nok helt sikkert ferdig med boken snart. Og da skal du se at han blir langt gladere også. Denne boken har vært vanskelig å skrive, langt vanskeligere enn de andre bøkene hans, selv om det selvsagt ikke bare var lett å skrive dem heller. Men du skal se at han får sitt store gjennombrudd med denne boken. Jeg håper og tror det.

Jenny merket at hun bablet i vei. Hun visste ikke om det var seg selv eller Tilly hun forsøkte å overbevise. Ordene hadde gått som et mantra gjennom hodet hennes de siste månedene. Hver gang hun ymtet frempå til Hans Olav om alle de ubetalte regningene, føyste han henne bare irritert vekk. Etter hvert vegret hun seg for å spørre. Men bekymringen ble likevel ikke borte.

– Jeg gleder meg også til han er ferdig med den boken. Han har vært så fraværende i det siste. Han har sluttet helt å spørre hvordan det går med meg. Det virker ikke som han er interessert lenger, og han pleide jo å være det før.

Jenny nikket. Hun forsto hva Tilly mente. Han hadde helt klart forandret seg i det siste. Kanskje han var bekymret for økonomien, han også? Hvis han ikke snart ble ferdig med denne boken, måtte han se å skaffe seg et annet arbeid. Men hva skulle det bli? Hans Olav var ikke særlig praktisk anlagt, og han var heller ikke særlig utadvendt. Og det var ikke så lett å få seg arbeid nå for tiden. Men et eller annet måtte det da være han kunne gjøre. Og selv fikk hun bare arbeide enda hardere. Hun kunne kanskje spørre om det var mulig å arbeide flere timer i uken på kontoret?

– Da er vi fremme, sa Jenny og reiste seg.

Tilly strakte seg opp på tå og løftet ned kofferten deres. De hadde pakket i samme koffert. Det var ikke mange dagene de skulle være borte, og siden det var sommer og været var godt, var det ingen vits i å ha med seg for mye.

De kom seg av toget og trådte ut på perrongen. Jenny så seg omkring. Det krydde av folk der, glade mennesker som traff igjen sine kjære. Gjensynsgleden var stor overalt rundt dem. Hun strakte hals, men kunne ikke skimte Kristian i folkemengden.

– Ser du onkel? spurte Tilly og så seg rundt.

– Nei, jeg kan ikke se ham. Kanskje han er forsinket? sa Jenny.

– Så rart, er ikke han en sånn punktlig type, da?

– Jo, i og for seg, men han kan jo ha blitt forsinket av noe han ikke har kontroll over. Men det er fint vær, og vi har det slett ikke travelt. La oss sette oss på den benken der borte. Det gjør ikke noe om vi må vente litt.

Tilly sa seg enig i det. Selv om de begge var utålmodige etter å komme frem til Sjøgløtt, var det jo ikke noe de skulle rekke.

De hadde gått bort til benken og skulle akkurat til å sette seg, da de hørte en kjent stemme bak seg.

– Tilly, Jenny, der er dere jo!

De snudde seg og så Kristian med et stort smil om munnen og med armene åpne. Han ga først Tilly en stor klem, før Jenny druknet i armene hans.

– Så godt det er å se dere! sa Kristian. Han betraktet dem med et varmt smil om munnen.

– Jeg håper dere ikke har ventet lenge, jeg måtte fylle bensin, og jeg ble stående bak en fyr som ikke helt visste hvordan han skulle fylle. Det er fremdeles ikke så mange som har bil på disse trakter, men det blir stadig flere.

– Pleier ikke de ansatte på bensinstasjonen å fylle?

– Jo, men han var opptatt akkurat da, og denne sjåføren hadde visst ikke tid til å vente. Kanskje han skulle hente noen på stasjonen, han også.

– Vi har ikke ventet lenge i det hele tatt, sa Tilly.

– Det var godt å høre. Anna har gledet seg slik til å se dere, kan dere tro, ja, jentene har også naturligvis det. Timene har sneglet seg av sted nå på formiddagen.

Han skulle til å gripe kofferten, men da husket Jenny hva Anna hadde skrevet i brevet om Kristians rygg, og hun var snar om å gjøre mine til å ta den selv, før Kristian rakk frem. Men før hun hadde fått grepet fatt i håndtaket, snappet Tilly kofferten til seg.

– Jeg tar kofferten. Hun smilte stort og strente mot der Kristian hadde sagt at bilen sto.

Jenny smilte. – De unge skal nå klare alt selv.

– Anna har vel ikke lagt ut om bekymringene sine? Kristian mønstret henne.

– Anna er vel alltid bekymret for noe, er hun ikke? sa Jenny lett.

– Jo da, sant nok. Men jeg vil ikke at du skal bekymre deg unødig. Jeg har slitt litt med ryggen, det er sant. Men det går nok over, skal du se. Det blir godt med besøk av dere, og nå får kanskje Anna noe annet å tenke på.

– Kanskje vi alle får noe annet å tenke på, mumlet Jenny. Det kunne de sannelig trenge.