Celeste Ng

Små branner overalt

Oversatt av Kirsti Vogt, MNO

Celeste Ng

Små branner overalt

Oversatt av Kirsti Vogt, MNO

Til dem som er ute på sin egen vei og starter små branner

Enten du kjøper en tomt i School Section, eiendom i Shaker Country Estates eller et av husene vårt selskap tilbyr i flere ulike boligområder, får du ikke bare anlegg for golf, riding, tennis og båtsport med på kjøpet, du får også uforlignelige skoler og varig vern mot verdiforringelse og uønskede endringer.

– Annonse for The Van Sweringen Company,

som skapte og utviklet Shaker Village

*

Men når alt kommer til alt, er faktisk folk fra Shaker Heights i bunn og grunn som folk overalt ellers i USA. De har kanskje tre eller fire biler i stedet for én eller to, og de har kanskje to tv-er i stedet for én, og når en jente fra Shaker Heights gifter seg, har hun kanskje en fest med åtte hundre gjester, og får fløyet inn Meyer Davis’ storband fra New York, i stedet for en bryllupsfest med hundre gjester og et lokalt band, men alt dette er snarere gradsforskjeller enn grunnleggende forskjeller. «Vi er hyggelige mennesker, og vi har det strålende!» sa en dame på Shaker Heights Country Club nylig, og det hadde hun rett i, for det ser virkelig ut til at innbyggerne i Utopia lever nokså lykkelig.

– «Det gode liv i Shaker Heights», Cosmopolitan, mars 1963

1

Alle i Shaker Heights snakket om det den sommeren: At Isabelle, det yngste av Richardson-barna, til slutt hadde gått fra vettet og tent på huset. Hele våren hadde folkesnakket dreid seg om vesle Mirabelle McCullough – eller May Ling Chow, avhengig av hvilken side man sto på – og nå var det endelig noe nytt og sensasjonelt å sladre om. Litt etter klokken tolv den lørdagen i mai kunne kundene som gikk rundt på Heinen’s med handlevognene sine høre brannbilene våkne hylende til live og hvine av gårde i retning andedammen. Kvart over tolv sto fire stykker vilkårlig parkert på rød rekke langs Parkland Drive, der de seks soverommene i huset til familien Richardson sto i flammer, og alle innen en kilometers avstand kunne se røyken stige over trærne lik en tett, svart tordensky. Senere skulle folk si at tegnene hadde vært tydelige hele tiden: At Izzy var en liten gærning, at det alltid hadde vært et eller annet med familien Richardson, at med en gang de hørte sirenene den formiddagen, visste de at det hadde skjedd noe forferdelig. Innen den tid var selvfølgelig Izzy borte for lengst, uten å ha etterlatt seg noen som tok henne i forsvar, og folk kunne si – og sa – akkurat det de ville. Men da brannbilene ankom, og en god stund etterpå, var det imidlertid ingen som visste hva som foregikk. Naboer klynget seg sammen så nær den provisoriske sperringen – en patruljebil, parkert på tvers noen hundre meter unna – som mulig, og så brannmennene vikle ut slangene med de dystre ansiktsuttrykkene til menn som kjenner igjen et håpløst tilfelle når de ser det. På den andre siden av gaten stakk gjessene i dammen hodet under overflaten på jakt etter planter, fullstendig upåvirket av alt oppstyret.

Mrs. Richardson sto i trerabatten og holdt den blekblå morgenkåpen samlet i halsen med et fast grep. Enda klokken var over tolv, hadde hun fremdeles ligget og sovet da røykvarslerne gikk av. Hun hadde lagt seg sent, og sovet lenge med vilje, hadde sagt til seg selv at hun fortjente det etter en nokså krevende dag. Kvelden i forveien hadde hun stått i et vindu i annen etasje og sett på da en bil omsider stanset foran huset. Oppkjørselen var lang og rund, en dyp hestesko som krummet seg fra veikanten opp til inngangsdøren og ned igjen, så gaten var drøye tretti meter unna, for langt borte til at hun så den tydelig, og dessuten, selv i mai var det nesten mørkt klokken åtte. Men hun dro kjensel på den lille gulbrune Volkswagenen til leieboeren, Mia, med lysende frontlykter. Passasjerdøren ble åpnet, og en slank skikkelse kom ut og lot døren stå på gløtt: Mias tenåringsdatter, Pearl. Taklampen lyste opp innsiden av bilen lik en skyggeboks, men bilen var fullstappet med bagasje, nesten til taket, og Mrs. Richardson kunne bare så vidt skjelne det svake omrisset av hodet til Mia, den rufsete hårknuten på toppen. Pearl bøyde seg over postkassen, og Mrs. Richardson forestilte seg det svake hvinet da postkasseluken ble åpnet og deretter stengt. Så hoppet Pearl inn i bilen igjen og lukket døren. Bremselysene flammet rødt, sluknet, og så putret bilen av gårde inn i den mørknende natten. Mrs. Richardson var lettet da hun gikk ned til postkassen og fant et sett nøkler på en enkel ring, uten noen lapp. Hun hadde tenkt å dra bort og sjekke utleieboligen i Winslow Road neste formiddag, selv om hun allerede visste at de var borte.

Det var derfor hun hadde gitt seg selv lov til å sove lenge, og nå var klokken halv ett, og hun sto i trerabatten i morgenkåpe og joggeskoene til sin sønn Trip og så huset brenne ned til grunnen. Da hun våknet av røykvarslerens skingrende skrik, løp hun fra rom til rom og lette etter ham, etter Lexie, etter Moody. Det slo henne at hun ikke hadde lett etter Izzy, som om hun allerede hadde visst at det var Izzys skyld. Alle soverommene var tomme, bortsett fra lukten av bensin og et lite, sprakende bål som var tent opp nøyaktig midt i hver seng, som om en sinnssyk speiderjente hadde slått leir der. Da hun hadde sjekket stuen, tv-stuen, kjellerstuen og kjøkkenet, hadde røyken begynt å spre seg, og til slutt løp hun ut og hørte at sirenene allerede nærmet seg, ettersom husets alarmsystem hadde varslet. Ute i oppkjørselen så hun at Jeepen til Trip var borte, det samme var Exploreren til Lexie, og sykkelen til Moody, og selvfølgelig også sedanen til mannen. Han pleide å dra på kontoret lørdag morgen for å forsøke å komme à jour. Noen ble nødt til å ringe ham på jobb. Så husket hun at Lexie hadde overnattet hos Serena Wong kvelden før, takk og pris. Hun lurte på hvor Izzy hadde gjort av seg. Hun lurte på hvor sønnene var, og hvordan hun skulle få tak i dem for å fortelle hva som hadde skjedd.

*

Da brannen var slukket, hadde ikke huset brent helt ned, slik Mrs. Richardson hadde fryktet. Vinduene var helt borte, men mursteinsskallet sto igjen, fuktig og sotet og dampende, og det meste av taket, med svarte skiferheller som skinte lik fiskeskjell etter å ha blitt oversprøytet med vann. Familien Richardson ville ikke få slippe inn i huset på noen dager ennå, ikke før brannvesenets ingeniører hadde testet hver eneste bjelke som fremdeles sto, men selv fra trerabatten – det nærmeste det gule varselbåndet lot dem komme – kunne de se at det ikke var mye å redde der inne.

«Herregud,» sa Lexie. Hun satt på taket av bilen sin, som nå sto parkert på den andre siden av gaten, på plenen som grenset mot andedammen. Hun og Serena hadde fortsatt ligget og sovet, krøllet sammen rygg mot rygg i dobbeltsengen til Serena, da doktor Wong ristet henne i skulderen like etter ett. «Lexie. Lexie, vennen min. Du må våkne. Moren din har akkurat ringt,» hvisket hun. De hadde sittet oppe til over to og snakket om vesle Mirabelle McCullough, slik de hadde gjort hele våren, kranglet om hvorvidt dommerens avgjørelse var riktig eller ei, om de nye foreldrene hennes burde ha fått foreldreretten, eller om hun skulle ha blitt gitt tilbake til sin egen mor. «Hun heter ikke egentlig Mirabelle McCullough engang, for helvete,» sa Serena til slutt, og så gled de over i surmulende, opprørt taushet helt til de sovnet.

Nå så Lexie røyken bølge ut av soveromsvinduet som vendte ut mot plenen på forsiden, og tenkte på alt der inne som var borte. Hver eneste T-skjorte i kommoden, hver eneste jeans i skapet. Alle lappene Serena hadde skrevet til henne siden sjette klasse, fortsatt brettet til trekanter, som lå i en skoeske under sengen, og selve sengen, med sengetøyet og vatteppet brent til kull. Pyntebuketten med roser hun hadde fått av kjæresten Brian på homecoming, som hang på toalettbordet for å tørke, med blomsterblader som hadde mørknet fra rubinrødt til størknet blod. Nå var den bare aske. Plutselig slo det Lexie at ettersom hun hadde hatt med seg et klesskift til Serena, var hun bedre stilt enn resten av familien: i baksetet hadde hun en bag, et par jeans, en tannbørste. Pysj. Hun så på brødrene, på moren, fortsatt i morgenkåpe i trerabatten, og tenkte De har bokstavelig talt ikke annet enn klærne de går og står i. Bokstavelig talt var et av yndlingsuttrykkene til Lexie, hun tok det i bruk også når situasjonen var alt annet enn bokstavelig. I dette tilfellet var det, for en gangs skyld, mer eller mindre sant.

Trip, som satt ved siden av henne, dro en hånd åndsfraværende gjennom håret. Nå sto solen høyt på himmelen, og svetten fikk krøllene til å stå rett og nokså flott opp. Han hadde spilt basket på samfunnshuset da han hørte brannbilene hyle, men skjenket dem ikke en tanke. (Han hadde vært ekstra tankespredt den formiddagen, men sannheten var at han sannsynligvis ikke ville ha lagt merke til dem uansett.) Og så, da klokken ble ett, og alle ble sultne og bestemte seg for å avslutte, kjørte han hjem. Typisk nok la han – til tross for at bilvinduene var åpne – ikke merke til den enorme røykskyen som drev mot ham, og begynte først å forstå at noe var galt da han oppdaget at gaten der han bodde, var sperret av med en politibil. Etter ti minutter med forklaringer fikk han endelig lov til å parkere Jeepen over gaten for huset, der Lexie og Moody ventet allerede. De tre satt i rekkefølge på taket av Lexies bil, slik de hadde gjort på alle familiebildene som en gang hadde hengt i trappen, og som det nå bare var aske igjen av. Lexie, Trip, Moody: fjerdeklassing, tredjeklassing, andreklassing. Ved siden av seg merket de tomrommet Izzy, førstisen, det svarte fåret, det usikre kortet, hadde etterlatt seg – men alle tre var fortsatt sikre på at dette tomrommet ville vise seg å være midlertidig.

«Hva tenkte hun på?» mumlet Moody. «Selv hun vet at hun har gått for langt denne gangen,» sa Lexie, «det er derfor hun har stukket av. Mamma kommer til å kverke henne når hun kommer tilbake.»

«Hvor skal vi bo?» spurte Trip. Tausheten viklet seg ut en liten stund mens de tenkte på situasjonen.

«Vi får oss et hotellrom eller noe,» sa Lexie til slutt. «Jeg tror det var det familien til Josh Trammell gjorde.» Alle kjente denne historien: Noen år tidligere hadde Josh Trammell, som gikk i andre klasse, sovnet fra et tent stearinlys og brent ned huset til foreldrene. De hardnakkede ryktene på high school sa at det ikke var et stearinlys, det var en joint, men huset hadde vært så fullstendig utbrent at det var umulig å finne det ut, og Josh hadde stått fast på historien med stearinlyset. Alle tenkte fortsatt på ham som han idioten som satte fyr på huset, enda det var en evighet siden og Josh nylig var ferdig med studiene på Ohio State. Heretter ville ikke brannen til Josh Trammell være den mest berømte brannen i Shaker Heights, selvfølgelig.

«Ett hotellrom? Til alle oss?»

«Herregud, da. To rom. Eller vi kan bo på Embassy Suites. Jeg vet ikke.» Lexie dunket fingeren mot kneet. Hun hadde lyst på en røyk, men med tanke på det som hadde skjedd – og på at moren og ti brannmenn kunne se henne – våget hun ikke å tenne en. «Mamma og pappa finner ut av det. Og forsikringsselskapet betaler.» Hun hadde bare en vag anelse om hvordan forsikring fungerte, men det hørtes sannsynlig ut. Uansett var dette de voksnes problem, ikke deres.

De siste brannmennene kom ut av huset og dro av seg maskene. Det meste av røyken var borte, men det hang fortsatt en klamhet igjen overalt, lik luften på badet etter en lang, varm dusj. Biltaket begynte å bli varmt, og Trip strakte beina nedover frontruten og dultet til vindusviskerne med tåen på en sportssandal. Så begynte han å le.

«Hva er det som er så morsomt?» spurte Lexie.

«Jeg bare ser for meg Izzy som løper rundt og river av fyrstikker overalt.» Han snøftet. «Klin gæren.»

Moody trommet på takgrinden med en finger. «Hvorfor er alle så sikre på at det var henne?»

«Gi deg.» Trip hoppet ned fra bilen. «Det er Izzy. Og vi andre er her. Mamma er her. Pappa er på vei. Hvem mangler?»

«Greit, Izzy er ikke her. Så hun er den eneste som kan ha vært ansvarlig?»

«Ansvarlig?» skjøt Lexie inn. «Izzy?»

«Pappa var på jobben,» sa Trip. «Lexie var hos Serena. Jeg var borte på Sussex og spilte. Du?»

Moody nølte. «Jeg syklet bort på biblioteket.»

«Nettopp. Skjønner du?» I Trips øyne var svaret åpenbart. «De eneste som var her, var Izzy og mamma. Og mamma sov.»

«Kanskje det elektriske anlegget kortsluttet. Eller kanskje noen glemte å slå av komfyren.»

«Brannmennene sa det var små branner overalt,» sa Lexie. «Flere arnesteder. Det kan ha vært brukt akseleratorer. Ikke en ulykke.»

«Vi vet jo at hun alltid har vært sprø.» Trip lente ryggen mot bildøren.

«Dere hakker alltid på henne,» sa Moody. «Kanskje det er derfor hun oppfører seg som om hun er sprø.»

På den andre siden av gaten begynte brannbilene å rulle inn slangene. De tre gjenværende Richardson-barna så på brannmennene mens de la fra seg øksene og skrelte av seg de osende, gule jakkene.

«Noen burde gå bort og være hos mamma,» sa Lexie, men ingen rørte seg.

«Når mamma og pappa finner Iz,» sa Trip etter en liten stund, «kommer de til å sperre henne inne på sinnssykehus resten av livet.»

Ingen tenkte på at Mia og Pearl nettopp hadde forlatt huset i Winslow Road. Mrs. Richardson, som sto og så brannsjefen notere detaljene omhyggelig på skriveplaten sin, hadde helt glemt sine tidligere leieboere. Hun hadde ikke nevnt det for mannen eller barna ennå. Tidligere samme formiddag hadde Moody oppdaget at de ikke var der, men visste fortsatt ikke hvordan han skulle tolke det. Langt nede i Parkland Drive begynte den lille, blå prikken som var farens BMW, å komme til syne.

«Hvorfor er du så sikker på at de kommer til å finne henne?» spurte Moody.

2

I juni året før, da Mia og Pearl flyttet inn i den vesle utleieboligen i Winslow Road, skjenket verken Mrs. Richardson (som strengt tatt var husets eier) eller Mr. Richardson (som ga dem nøklene) dem mange tankene. De visste at det ikke fantes noen Mr. Warren, og at Mia var trettiseks, ifølge førerkortet som var utstedt i Michigan. De la merke til at hun ikke hadde ring på venstre hånd, enda hun hadde nok av andre ringer: en stor ametyst på pekefingeren, en som var laget av skaftet på en sølvskje på lillefingeren, og en på tommelen som Mrs. Richardson syntes så mistenkelig ut som en humørring. Men hun virket hyggelig nok, og det samme gjorde datteren, Pearl, en stillferdig femtenåring med lang, mørk flette. Mia betalte første og siste måneds husleie, samt depositumet, med en bunke tjuedollarsedler, og den gulbrune Golfen – som var bulkete alt da – putret av gårde bortover Parkland Drive, mot sørenden av Shaker, der husene sto tettere sammen og hagene var mindre.

Winslow Road besto av en lang rekke vertikaldelte tomannsboliger, men det var ikke synlig fra fortauet. Fra utsiden så man bare én inngangsdør, én utelampe, én postkasse, ett husnummer. Man ville kanskje ha fått øye på to strømmålere, men de var – i henhold til kommunale forskrifter – skjult på baksiden av huset, sammen med garasjen. Det var først hvis man gikk inn i inngangspartiet at man så de to innerdørene, en som førte til leiligheten i andre, en til den i første, og den felles kjelleren. Hvert hus i Winslow Road rommet to familier, men så på utsiden ut til å romme bare én. De var tegnet slik med hensikt. Det ga beboerne muligheten til å unngå skammen ved å bo i en tomannsbolig – ved å leie, ikke eie – og byplanleggerne muligheten til å bevare gatens utseende, ettersom alle visste at utleieboliger gjorde et strøk mindre attraktivt.

Shaker Heights var slik. Det var regler, mange regler, for hva du kunne og ikke kunne gjøre, noe Mia og Pearl begynte å lære mens de fant seg til rette i sitt nye hjem. De lærte å skrive den nye adressen sin: 18434 Winslow Road Up, to små bokstaver som sørget for at deres post kom til deres leilighet og ikke til Mr. Yang i første. De lærte at den vesle stripen av gress mellom fortau og gate het en trerabatt – på grunn av den unge spisslønnen som prydet den, en foran hvert hus – og at søppeldunker ikke skulle slepes dit fredag morgen, men i stedet skulle bli stående på baksiden av huset, for å unngå det stygge synet av søppelkasser som rotet til fortauet. Store skutere, kjørt av menn i oransje kjeledresser, svippet ned oppkjørslene for i all stillhet å hente søppelet i hagen bak huset og frakte det til den store søppelbilen som gikk på tomgang ute i gaten, og Mia husket den første fredagen i Winslow Road i månedsvis, hvordan hun skvatt da skuteren suste forbi kjøkkenvinduet som en trimmet, flammefarget golfbil med brølende motor. De vente seg til det etter hvert, akkurat som de vente seg til den frittstående garasjen – plassert godt bak huset, også det for å bevare gatens utseende – og lærte seg å ha med seg paraply for å holde seg tørre når de løp fra bilen til huset på regnværsdager. Senere, da Mr. Yang reiste bort to uker i juli, for å besøke moren sin i Hongkong, lærte de at en uklippet plen resulterte i et høflig, men strengt brev fra kommunen, som påpekte at gresset var over femten centimeter høyt, og at dersom dette ikke ble rettet opp, ville kommunen klippe gresset – og avkreve dem hundre dollar – om tre dager. Det var mange regler å lære.

Og det var mange andre regler som Mia og Pearl ikke skulle få vite om på lenge. Reglene som fastsatte hvilke farger et hus kunne males i, for eksempel. En nyttig plansje fra kommunen kategoriserte hvert enkelt hus i arkitektonisk stil – tudor, engelsk eller fransk – og fortalte så vel arkitekter som huseiere hvilke farger som egnet seg. «Engelske» hus kunne bare males i skiferblått, mosegrønt eller en viss nyanse av gulbrunt, for å sikre estetisk harmoni i alle gater, hus i tudorstil skulle ha en bestemt kremhvit nyanse på pussen og en bestemt mørkebrun på bindingsverket. I Shaker Heights fantes det en plan for alt. Da byen ble anlagt i 1912 – som en av de første planlagte byene i landet – ble skolene plassert slik at alle barn kunne gå dit uten å krysse en hovedgate, og sidegatene munnet ut i store avenyer, med strategisk plasserte holdeplasser for forstadsbanen som fraktet pendlere inn til Cleveland sentrum. Faktisk var byens valgspråk – bokstavelig talt, som Lexie ville ha sagt – «De fleste samfunn bare oppstår, de beste er planlagt», og den bakenforliggende filosofien var at alt kunne – og burde – planlegges, og at man slik kunne unngå det upassende, det ubehagelige og det katastrofale.

Men det fantes også andre, hyggeligere ting å oppdage i disse første ukene. Når de ikke gjorde rent, malte og pakket ut, lærte de navnene på gatene rundt: Winchell, Latimore, Lynnfield. De gjorde seg kjent i den lokale matbutikken, Heinen’s, der Mia sa man ble behandlet som om man var adelig. I stedet for at du selv trillet handlevognen ut på parkeringsplassen, hengte en vogngutt i nystrøket poplinsskjorte et nummer på den og ga deg en rød og hvit lapp med samme tall på. Så festet du lappen på bilvinduet og kjørte bort til butikkens inngangsparti, der en annen vogngutt trillet varene ut, satte dem pent i bagasjerommet og nektet å ta imot tips.

De lærte seg hvor den billigste bensinstasjonen var – på hjørnet av Lomond Road og Lee Road, alltid én cent lavere enn alle andre steder – og hvor det var drugstores og hvilke av dem som doblet verdiene på rabattkuponger. De lærte at i Cleveland Heights og Warrensville og Beachwood, som lå like ved, plasserte beboerne eiendeler de ville kvitte seg med, ved fortauskanten, sånn som vanlige folk gjorde, og de lærte seg hvilke dager søppelet ble hentet i hvilke gater. De lærte hvor man fikk kjøpt en hammer, en skrutrekker, et spann maling og en pensel: Alt var å få hos Shaker Hardware, men bare mellom halv ti og seks om ettermiddagen, da eieren sendte sine ansatte hjem til middag.

Og Pearl oppdaget ekteparet de leide av, og Richardson-barna.

Moody var den første i familien Richardson som våget seg til det vesle huset i Winslow Road. Han hadde hørt moren beskrive de nye leieboerne for faren. «Hun er en slags kunstner,» hadde Mrs. Richardson sagt, og da Mr. Richardson spurte hva slags, svarte hun med en fleip: «En sånn som sliter.»

«Men alt er i orden,» forsikret hun sin mann. «Hun betalte depositum med en gang.» «Det betyr ikke at hun kommer til å betale husleien,» sa Mr. Richardson, men begge visste at leieinntekten ikke var viktig – bare tre hundre dollar i måneden for leiligheten i andre – og at de så visst ikke trengte den for å klare seg. Mr. Richardson var forsvarsadvokat, og Mrs. Richardson jobbet i lokalavisen, Sun Press. Huset i Winslow Road var helt og holdent deres, foreldrene til Mrs. Richardson hadde kjøpt det som en investering da hun var tenåring. Husleien bidro til å finansiere studieårene på Denison University, og så ble den en månedlig «vitamininnsprøytning», som hennes mor hadde sagt, da hun var nybegynner som journalist. Deretter, da hun hadde giftet seg med Bill Richardson og blitt Mrs. Richardson, hjalp den dem å skaffe egenkapitalen til sitt eget vakre hjem i Shaker, nettopp det huset i Parkland Drive som hun senere skulle se brenne ned. Da foreldrene til Mrs. Richardson døde, for fem år siden og med bare noen måneders mellomrom, arvet hun huset i Winslow Road. Da hadde foreldrene bodd i omsorgsbolig en stund, og barndomshjemmet var allerede solgt. Men de hadde beholdt huset i Winslow Road, siden leieinntektene dekket alle utgiftene til pleie, og nå beholdt også Mrs. Richardson det, som et sentimentalt minne.

Nei, det var ikke pengene som betydde noe. Leieinntektene – hele beløpet, fem hundre dollar til sammen – gikk hver måned rett inn i familien Richardsons feriefond, og i fjor hadde de betalt for turen til Martha’s Vineyard, der Lexie finpusset sine ferdigheter innen ryggkråling og Trip forhekset alle de lokale jentene og Moody ble så solbrent at han flasset og Izzy, etter voldsomt press, omsider sa ja til å bli med ned på stranden – fullt påkledd, iført Doc Martens, og med olmt blikk. Men sannheten var at de hadde mer enn nok penger til ferie også uten dem. Ettersom de ikke trengte pengene fra huset, var det hva slags leieboere de hadde, som var viktig for Mrs. Richardson. Hun ville føle at hun gjorde en god gjerning. Foreldrene hadde oppdratt henne til å gjøre gode gjerninger; de ga penger til Humane Society og UNICEF hvert år og deltok alltid på lokale veldedighetsmiddager, og en gang fikk de tilslaget på en meterhøy kosebamse på auksjonen til Rotary. Mrs. Richardson betraktet huset som en slags veldedighet. Hun holdt husleien lav – eiendom var billig i Cleveland, men leiligheter i pene strøk som Shaker kunne være dyre – og leide bare ut til folk hun følte fortjente å ha det bra, men som av en eller annen grunn ikke helt hadde fått en rettferdig sjanse i livet. Det gledet henne å kunne utgjøre forskjellen.

Mr. Yang var den første hun leide ut til etter at hun arvet huset. Han var innvandrer fra Hongkong og hadde kommet til USA uten å kjenne noen og uten å snakke annet enn et ufullstendig engelsk med kraftig aksent. I årenes løp var aksenten bare blitt ørlite svakere, og når de snakket sammen, kunne Mrs. Richardson iblant ikke gjøre annet enn å nikke og smile. Men Mr. Yang var en god mann, mente hun, han jobbet veldig hardt, kjørte skolebuss til Laurel Academy, en privat pikeskole i nærheten, og arbeidet som altmuligmann. Ettersom han var enslig og hadde svært lav inntekt, ville han aldri ha kunnet bo i et så pent strøk. Han ville ha endt opp i en trang, grå hybel et eller annet sted bortenfor Buckeye Road, eller mest sannsynlig i den støvete trekanten i østre Cleveland som liksom skulle være et Chinatown, der husleien var mistenkelig lav, annenhver bygning sto tom og sirenene hylte minst én gang hver natt. Dessuten holdt Mr. Yang huset i upåklagelig stand, reparerte dryppende kraner, lappet betongen på forsiden og forvandlet frimerket av en hage på baksiden til en frodig oase. Hver sommer ga han henne voksagurker han hadde dyrket, som et slags tiende, og skjønt Mrs. Richardson ikke ante hva hun skulle gjøre med dem – de var jadegrønne, rynkete og urovekkende hårete – satte hun uansett pris på at han var så omtenksom. Mr. Yang var nøyaktig den slags leieboer Mrs. Richardson ville ha: et godt menneske hun kunne gjøre noe godt for, og som ville sette pris på godheten hennes.

Med leiligheten i andre etasje hadde hun hatt mindre hell. Der hadde det vært ny leieboer omtrent hvert år: en cellist som nettopp hadde blitt ansatt som lærer på Institute of Music; en nyskilt kvinne i førtiårene; et ungt, nygift par som nettopp var ferdige på Cleveland State. Alle sammen hadde fortjent en liten vitamininnsprøytning, som hun hadde begynt å kalle det. Men ingen av dem ble boende lenge. Cellisten forlot byen i en sky av bitterhet etter ikke å ha blitt førstecellist i Cleveland Orchestra. Den skilte giftet seg på nytt etter en fire måneder lang virvelvindromanse og flyttet sammen med sin nye mann til et splitter nytt bløtkakehus i Lakewood. Og det unge paret, som hadde virket så oppriktige, så hengivne og så inderlig forelsket, var blitt redningsløst uvenner, gikk fra hverandre etter bare halvannet år og etterlot seg en brutt leiekontrakt, noen knuste vaser og tre sprukne merker i veggen, i hodehøyde, der vasene hadde gått i knas.

Det var en lærepenge, hadde Mrs. Richardson kommet frem til. Denne gangen skulle hun være mer forsiktig. Hun ba Mr. Yang reparere pussen og brukte god tid på å finne en ny leieboer, den rette typen leieboer. 18434 Winslow Road Up sto tom i nesten seks måneder, helt til Mia Warren og datteren dukket opp. En enslig mor, veltalende, kunstnerisk, med en datter som var høflig og ganske pen og muligens svært begavet.

«Jeg har hørt at skolene i Shaker er de beste i Cleveland,» svarte Mia da Mrs. Richardson spurte hvorfor de flyttet til Shaker. «Pearl er allerede på collegenivå. Men jeg har ikke råd til privatskole.» Hun kastet et blikk på Pearl, som sto rolig i den tomme stuen i leiligheten, med hendene foldet foran seg, og jenta smilte sjenert. Det var noe med blikket mor og datter vekslet, som fanget hjertet til Mrs. Richardson i en sommerfuglhåv. Hun forsikret Mia om at jo, skolene i Shaker var glimrende – Pearl kunne få undervisning på avansert nivå i alle fag; de hadde naturfagslaboratorier, planetarium, fem ulike språk hun kunne lære.

«De har et strålende dramatilbud, hvis hun er interessert i det,» la hun til. «Min datter Lexie spilte Helena i En midtsommernattsdrøm i fjor.» Hun siterte Shaker-skolenes valgspråk: Man kjenner et samfunn på skolene det har. Eiendomsskatten i Shaker var høyere enn noe annet sted, men beboerne fikk så sannelig valuta for pengene. «Men dere skal leie, så dere får selvfølgelig alle fordelene og ingen av sorgene,» la hun til med en latter. Hun ga Mia et søknadsskjema, men hun hadde allerede bestemt seg. Det var en utrolig tilfredsstillelse i å se for seg denne kvinnen og datteren slå seg til ro i leiligheten, Pearl som gjorde lekser ved kjøkkenbordet, Mia som kanskje arbeidet med et maleri eller en skulptur – for hun hadde ikke sagt nøyaktig hva slags kunstner hun var – på den innebygde verandaen med utsyn over hagen på baksiden.

Da Moody hørte moren beskrive de nye leieboerne, vekket ikke kunstneren fullt så mye interesse som det at det ble nevnt en «svært begavet» datter som var like gammel som ham. Noen dager etter at Mia og Pearl flyttet inn, tok nysgjerrigheten overhånd. Som vanlig tok han sykkelen, en gammel ettgirs Schwinn som faren hadde brukt i Indiana for lenge siden. Ingen syklet i Shaker Heights, og ingen tok bussen heller – man kjørte eller ble kjørt. Dette var en by som var anlagt for biler og for folk som hadde bil. Moody syklet. Han fylte ikke seksten før til våren, og ba aldri Lexie eller Trip om å kjøre ham noe sted hvis han kunne unngå det.

Han fulgte Parkland Drive der den buet seg forbi andedammen, der han aldri i hele sitt liv hadde sett en and, bare flokker av store, frekke kanadagjess, og krysset Van Aken Boulevard og forstadsbanesporet for å komme til Winslow Road. Det var sjelden han var her – ingen av søsknene hadde noe særlig med utleieboligen å gjøre – men han visste hvor den lå. Da han var liten, hadde han av og til sittet i bilen som gikk på tomgang i oppkjørselen, glodd på ferskentreet i hagen og skrudd seg gjennom radiokanalene mens moren løp inn for å levere noe eller sjekke noe. Det skjedde ikke ofte, for som regel, bortsett fra når moren lette etter leieboere, drev huset seg selv. Mens hjulene spratt over skjøtene i de store sandsteinshellene på fortauene, slo det ham at han aldri hadde vært inne i det. Han visste ikke om noen av søsknene hadde vært det heller.

Foran huset holdt Pearl på å legge delene til en seng i tre forsiktig utover plenen. Moody stanset langsomt på den andre siden av gaten og så en slank jente i langt, krøllete skjørt og en T-skjorte med en tekst han ikke helt greide å lese. Håret var langt og krusete, hang i en tykk flette nedover ryggen og så ut som om det kjempet for å komme seg fri. Hun hadde lagt hodegjerdet flatt like ved blomsterbedene som omkranset huset, med sidepanelene til sengerammen nedenfor og ribbene på begge sider i pene rekker, lik ribbein. Det var som om sengen hadde trukket pusten dypt og så elegant lagt seg flatt i gresset. Moody sto halvt skjult bak et tre og så på at hun tråklet seg rundt dem og bort til Golfen, som sto i oppkjørselen med dørene på vidt gap, og tok fotgjerdet ut av baksetet. Han lurte på hva slags Tetris de hadde spilt for å få plass til alle delene av sengen i en så liten bil. Hun var barbeint der hun gikk over plenen og la fotgjerdet på plass. Så skrittet hun til hans forundring inn i det tomme rektangelet i midten, der madrassen skulle være, og slengte seg ned på ryggen.

I andre etasje i huset gikk et vindu skramlende opp, og hodet til Mia stakk ut. «Har vi alt?»

«Mangler to ribber,» ropte Pearl til svar.

«Dem kan vi erstatte. Nei, vent, bli der. Ikke rør deg.» Hodet til Mia forsvant igjen. Et øyeblikk etter kom hun tilbake med et kamera i hånden, et ordentlig kamera, med tykt objektiv, som en diger blikkboks. Pearl ble liggende der hun var, og så opp på den lettskyede himmelen, og Mia lente seg ut nesten til midjen mens hun prøvde å finne riktig vinkel. Moody holdt pusten, redd for at kameraet skulle falle ut av hendene på henne og ned i datterens tillitsfulle, oppadvendte ansikt, for at hun kanskje selv ville trille over vinduskarmen og styrte ned i gresset. Ingen av delene skjedde. Mia skakket på hodet, frem og tilbake, mens hun fanget scenen under seg i søkeren. Kameraet skjulte ansiktet, skjulte alt bortsett fra håret, som var samlet i en vill virvel på hodet lik en mørk glorie. Senere, da Moody fikk se de ferdige bildene, syntes han først at Pearl så ut som en skjør fossil, noe som hadde vært fanget i årtusener i skjelettmagen til et forhistorisk dyr. Så syntes han hun så ut som en engel som hvilte med vingene spredt ut bak seg. Og så, etter et øyeblikk, så hun bare ut som en jente som sov i en frodig, grønn seng og ventet på at hennes elskede skulle legge seg ved siden av henne.

«Greit,» ropte Mia ned. «Fikk det.» Hun trakk seg inn igjen, og Pearl satte seg opp og så over gaten, rett på Moody, og hjertet hans gjorde et hopp.

«Vil du hjelpe til?» spurte hun. «Eller skal du bare stå der?»

Moody skulle aldri huske å ha krysset gaten, eller stilt sykkelen sin på gangveien på forsiden, eller presentert seg. Så for ham skulle det føles som om han alltid hadde visst hva hun het, og at hun alltid hadde visst hva han het, at på en eller annen måte hadde han og Pearl alltid kjent hverandre.

Sammen fraktet de delene av sengerammen opp den smale trappen. Stuen var tom, bortsett fra en stabel med kasser i det ene hjørnet og en stor, rød pute midt på gulvet.

«Inn her.» Pearl heiste fanget med sengeribber høyere og gikk foran Moody inn i det største soverommet, som ikke inneholdt annet enn en falmet, men ren dobbeltmadrass som sto lent mot den ene veggen.

«Her,» sa Mia og plasserte et verktøyskrin i stål ved føttene til Pearl. «Dere trenger disse.» Hun smilte til Moody som om han var en gammel venn. «Rop hvis dere trenger flere hender.» Så gikk hun ut i gangen igjen, og et øyeblikk senere hørte de et snitt da en kasse ble skåret opp.

Pearl brukte verktøyet med kyndige hender, løftet sidepanelene mot hodegjerdet og støttet dem på ankelen mens hun skrudde dem på plass. Moody satt ved siden av verktøyskrinet og så på henne med stigende ærefrykt. Hvis noe gikk i stykker hjemme hos ham, ringte moren en reparatør for å få det fikset – komfyren, vaskemaskinen, søppelkvernen. Nesten alt annet ble kastet og erstattet. Hvert tredje eller fjerde år, eller når fjærene begynte å bli slappe, valgte moren ut en ny sofagruppe til stuen, den gamle sofagruppen ble flyttet ned i kjellerstuen, og den gamle-gamle sofagruppen fra kjellerstuen ble gitt til ungdomshjemmet for gutter på West Side eller kvinneherberget i Cleveland. Faren hans mekket ikke på bilen i garasjen – når den skranglet eller hvinte, leverte han den hos Lusty Wrench, der Luther hadde tatt seg av hver eneste bil familien Richardson hadde eid de siste tjue årene. Det slo Moody at den eneste gangen han selv hadde håndtert noen form for verktøy, var på sløyden i åttende. De var blitt delt inn i grupper, en som målte, og en som sagde, og en som pusset, og da semesteret var over, skrudde alle i klassen delene sine pent sammen og laget en liten, eskeformet godteriautomat som ga fra seg tre Skittles hver gang man dro i håndtaket. Trip hadde laget en helt maken på sløyden året før, og Lexie hadde laget en helt maken året før der igjen, og Izzy laget enda en året etter, og til tross for et helt semester med sløyd, til tross for at fire identiske godteriautomater var lagret et eller annet sted i huset, var ikke Moody sikker på at noen hjemme hos familien Richardson var i stand til annet enn å bruke en stjerneskrutrekker.

«Hvordan har du lært deg det der?» spurte han og rakte Pearl en sengeribbe til.

Pearl trakk på skuldrene. «Av mamma,» sa hun, presset ribben på plass med den ene hånden og tok en skrue fra haugen på teppet.

Da sengen var skrudd sammen, viste den seg å være en gammeldags dobbeltseng med dekorkuler, av det slaget Gullhår kunne ha sovet i.

«Hvor fikk dere tak i den?» Moody la madrassen på plass og ga den et prøvende sprett.

Pearl la skrutrekkeren på plass i verktøyskrinet og smekket det igjen. «Vi fant den.»

Hun satte seg på sengen, med ryggen mot fotgjerdet og beina strukket ut nedover sengen, og så opp i taket, som om hun prøvde den ut. Moody satte seg i hodeenden, like ved føttene hennes. Små gresstuster hadde klistret seg til tærne og leggene og skjørtekanten hennes. Hun luktet frisk luft og myntesjampo.

«Dette er mitt rom,» sa Pearl plutselig, og Moody spratt opp igjen. «Sorry,» sa han og rødmet voldsomt.

Pearl kikket opp, som om hun et øyeblikk hadde glemt at han var der. «Å,» sa hun. «Det var ikke det jeg mente.» Hun plukket vekk et gresstrå hun hadde mellom tærne og knipset det bort, og de så det dale ned på teppet. Da hun åpnet munnen igjen, var tonen full av undring. «Jeg har aldri hatt mitt eget rom før.»

Moody vred og vendte på ordene hennes i tankene. «Du har alltid måttet dele, mener du?» Han forsøkte å forestille seg en verden der det var mulig. Han forsøkte å forestille seg å dele rom med Trip, som slengte skitne sokker og sportsblader utover hele gulvet, som slo på radioen – alltid «Jammin» 92,3 – med en gang han kom hjem, som om det kunne hende hjertet ikke ville slå uten den åndsforlatte, dunkende bassen. Når familien Richardson var på ferie, bestilte de alltid tre rom, ett til Mr. og Mrs. Richardson, ett til Lexie og Izzy, ett til Trip og Moody, og ved frokosten pleide Trip å erte Moody for at han av og til snakket i søvne. At Pearl og moren hadde vært nødt til å dele rom – Moody kunne nesten ikke tro at folk kunne være så fattige.

Pearl ristet på hodet. «Vi har aldri hatt vårt eget hus før,» sa hun, og Moody bet i seg lysten til å si at dette ikke var noe hus, det var bare et halvt hus. Hun trakk fingrene over gropene i madrassen, lot dem gli rundt knappene i hver fordypning.

Moody så på henne, men kunne ikke se alt hun husket: den fiklete komfyren i Urbana, som de måtte tenne med en fyrstikk, leiligheten i sjette etasje uten heis i Middlebury og den ugressgjengrodde hagen i Ocala og den røykfylte leiligheten i Muncie, der den forrige leieboeren hadde latt kaninen sin få løpe fritt i stuen og etterlate seg oppgnagde hull og flere tvilsomme flekker. Og huset de hadde hatt på fremleie i Ann Arbor, for mange år siden, det hun hadde syntes det var aller verst å reise fra, fordi de som bodde der hadde en datter som bare var et år eller to eldre enn henne, og det halve året hun og moren bodde i huset, hadde hun hver eneste dag lekt med denne heldige jentas samling av hestefigurer og sittet i lenestolen i barnestørrelse og lagt seg for å sove i den hvite, polstrede himmelsengen hennes, og av og til, midt på natten mens moren sov, slo hun på nattbordslampen og åpnet skapet til jenta og prøvde kjolene hennes og skoene hennes, selv om alt sammen var litt for stort. Overalt i huset var det bilder av denne jenta – på peishyllen, på sidebordene i stuen, et stort, nydelig profesjonelt portrett av henne med haken i hånden i trappen – og det hadde vært så enkelt for Pearl å late som om dette var hennes hus og dette var hennes ting, hennes rom, hennes liv. Da paret og datteren kom hjem fra sabbatsåret, hadde ikke Pearl engang greid å se på jenta, som var solbrun og mager og nå altfor høy for kjolene i skapet. Hun hadde grått hele veien til Lafayette, der de skulle bo de neste åtte månedene, og selv ikke den steilende porselenspalominoen hun hadde stjålet fra samlingen til jenta, var noen trøst, for enda hun ventet nervøst, kom det aldri noen klage på at den var borte, og ingenting var vel mindre tilfredsstillende enn å stjele fra noen som hadde så mye at de ikke engang oppdaget hva du hadde tatt? Moren forsto henne visst, for de hadde aldri bodd på fremleie igjen. Pearl hadde heller ikke klaget, for nå visste hun at hun foretrakk tomme leiligheter fremfor leiligheter som var fylt med andres ting.

«Vi flytter mye. Hver gang mamma får maur i rumpa.» Hun sendte ham et heftig blikk, nesten olmt, og Moody så at øynene hennes, som han hadde trodd var brune, var mørkt jadegrønne. I det øyeblikket forsto Moody brått og helt klart hva som allerede hadde skjedd den formiddagen: Livet hans var blitt delt inn i et før og et etter, og han kom alltid til å sammenligne de to.

«Hva skal du i morgen?» spurte han.