Mark Billingham

Dødelig kjærlighet

Oversatt av Rune Larsstuvold

Til Claire.

Og til minne om Banaz Mahmod

og Rahmat Sulemani.

«Så hva er æren? Et ord. Hva består det

ordet av? Ære, hva er det i det? Luft …»

WILLIAM SHAKESPEARE,

KONG HENRIK IV DEL I

Samtalen stoppet så snart kvinnen de var ute etter ankom.

De så at Nicola Tanners bil bremset ned, stoppet, før den rygget drevent inn i en parkeringsluke noen få hus bortenfor hennes eget. De så kvinnen gå ut og hente noe fra bagasjerommet. De holdt pusten mens hun låste bilen med nøkkelen og begynte å gå mot huset sitt, så henne opplyst et øyeblikk idet hun passerte en gatelykt.

«Bra, hun har bager.»

«Hvorfor er det bra?»

«Hun har hendene fulle. Hun blir avledet.»

«OK.»

Pusten fra hviskingen var synlig et kort øyeblikk mens de holdt blikket festet på kvinnen der hun gikk til side for å unngå en sleip flekk med løv på fortauet og heiste skulderbagen litt høyere.

«Hva tror du det er i bagene?»

«Hvordan skulle jeg vite det?»

«De ser tunge ut.»

«Spiller ingen rolle.»

De beveget seg ut av skyggene og over veien da kvinnen svingte inn sin egen hagegang. Raskt, men ikke for raskt, prøvde å beregne tiden nøyaktig, hodene bøyd og skjult av hetter, klare til å snu og spasere henslengt bort hvis noen skulle komme. En hundelufter, en nysgjerrig nabo. De dukket fram mellom bilene og kom gjennom hageporten idet kvinnen stakk nøkkelen inn i døra, og en av dem sa navnet hennes idet hun bøyde seg for å ta veskene opp fra trappen.

De hadde vannpistolene klare innen hun snudde seg.

Hun åpnet munnen, men ordene, skriket, ble fort stilnet av de to strålene med blekemiddel, og noen sekunder etter at hun vaklet bakover, blindet, og falt innover i huset, var de over henne.

Inne.

Vannpistolene ble dyttet tilbake i lommene, og bagene som var blitt sluppet ned like innenfor dørterskelen, ble sparket til side, slik at døren kunne lukkes. Foldere og mapper ble strødd utover gulvteppet i hallen, en flaske appelsinjuice, en notisbok, penner. De stod og så på mens kvinnen spyttet og sparket ut mot dem, mens hun skubbet seg over gulvet mot foten av trappen.

«Hvor er det hun tror hun skal?»

«Hun skal ingen steder.»

Kvinnen fortsatte å sparke og skyve til hun nådde det nederste trinnet og prøvde å sette seg opp. Den ene hånda var presset mot ansiktet mens den andre krafset i gulvteppet. Hun stønnet og slo desperat om seg mens øynene og munnen brant, og skriket som kom til overflaten igjen, ble kvalt av blekemiddel som hadde rent ned i halsen.

«Hun ser ut som en krabbe eller noe.»

Hun fjernet en hånd fra ansiktet, gispet etter luft mens hun strevde med å åpne et øye. Hun myste og hulket.

«Kan hun se oss i det hele tatt?»

«Spiller ingen rolle, gjør det vel?»

«Jo, men alvorlig talt, tror du hun kan?»

Kvinnen stivnet til da kniven ble dratt fram, idet en av dem flyttet seg bort og knelte ved siden av henne.

«Ja, så vidt,» sa han.

DEL EN

ET PERFEKT TEAM

EN

Hvem ville ikke blitt glad for et uventet smil?

I det øyeblikket, siden han stod der han stod, overveide Tom Thorne spørsmålet alvorlig. Det var vanligvis ikke så mange smil som bredte seg i rettssalen. Når personen som stod for smilingen, var den som ble ført fra tiltalebenken etter nettopp å ha blitt funnet skyldig i drap – hovedsakelig takket være Thorne – var det, for å si det mildt, en smule forvirrende.

Thorne smilte tilbake, løftet to fingrer i tillegg, før han forlot rettssalen så fort som mulig.

Rettssaken hadde nådd førstesiden på Standard og blitt vurdert til å være verdt et par minutter på de lokale TV-nyhetene, men det var ingen folkemengde utenfor Old Bailey. Ingen advokater som leste forberedte uttalelser foran en skog av mikrofoner, ingen klynge av kamerafolk som kjempet om posisjoner. Ingen velvalgte ord om rettferdighet, eller sorg. Bare et par medlemmer fra påtalemyndighetens team som tok hverandre i hånda, og offerets far, som snakket med en kvinne Thorne kjente igjen.

Han betraktet den keitete omfavnelsen, så henne snu seg og gå i hans retning.

Hun var et sted midt i trettiårene og litt i underkant av middels høy. Det runde ansiktet var innrammet av brunt hår stylet i en ujålet bob, med litt sprikende pannelugg. Det mørkeblå skjørtet og blazeren var like praktiske, like effektive, som Thorne hadde fått forståelsen av at kvinnen selv var, selv om det selvfølgelig kunne ha vært slik at antrekket var valgt fordi det passet til anledningen. Thorne selv gikk i den mørke dressen som aldri ble tatt fram og renset til annet enn begravelser og opptredener i retten. Idet kvinnen nærmet seg, justerte Thorne beltet og sa til seg selv at selv om han gladelig hoppet over begravelsene, burde han kanskje skjære ned på ta-med-hjem-middagene hvis han ønsket å fortsette med å avlegge vitnemål.

Han flyttet tyngden over til den andre foten, ventet.

«Godt resultat,» sa kvinnen da hun endelig kom fram til ham.

Thorne hadde forberedt seg på å håndhilse, men kvinnen foretrakk tydeligvis å droppe formalitetene. «Takket være deg,» sa han.

«Bare til å begynne med.»

«Du gjorde alt fotarbeidet.»

«Vel …» Hun virket tilfreds med å akseptere anerkjennelsen og stod og kikket alle andre steder enn på Thorne, som om hun utsatte øyeblikket hun ble nødt til å si det hun egentlig hadde på hjertet.

«Klart du gjorde,» sa Thorne. «Jeg kom bare inn mot slutten. Super-reserve.»

«Det er en fotballgreie, ikke sant?»

«Stemmer …»

Thorne visste naturligvis hvem kriminalførstebetjent Nicola Tanner var, selv om de aldri hadde hilst på hverandre, og han ikke hadde vært i retten den dagen hun hadde vitnet. Seks måneder tidligere hadde hun ledet etterforskningen av drapet på en ung kvinne ved navn Heather Finlay og blitt overbevist om at morderen tilhørte en ukentlig terapigruppe som Finlay deltok i sammen med andre misbrukere under rehabilitering. Da etterforskningen kjørte seg fast, hadde Thorne blitt hentet inn i all hemmelighet som deltager i gruppen og hadde etter flere måneder med jevnlige samlinger vært i stand til å navngi en hovedmistenkt.

Den samme mistenkte som, siden for et kvarter siden, nå var en dømt morder.

«Har du tid til en kjapp prat?» spurte Tanner.

Thorne var ikke riktig sikker på hvem som hadde begynt å bevege seg først, men da Tanner stilte spørsmålet, var de allerede på vei bort fra bygningen, med den gylne skikkelsen til fru Justitia som tårnet seg opp høyt over dem, med sverdet løftet mot himmelen som for å antyde at hun var klar til å avsi dom for noe langt mer enn usosial adferd. «Ja, det tror jeg.»

De svingte inn på hovedveien i retning Newgate Street. «Takk skal du ha,» sa Tanner.

«Ikke noe problem.»

Igjen fikk Thorne inntrykk av at praten ikke var noe Tanner så fram til. Det gjorde ham en tanke nervøs. Siden han kjente til litt av omdømmet hennes, lurte han på om han var i ferd med å bli stilt opp mot veggen for en eller annen forsømmelse i prosedyrene under de siste fasene av Finlay-saken, eller kanskje bare bli fortalt fort og bestemt at han trengte ny dress.

«Uansett, vi burde feire,» sa Thorne, «og det er en hyggelig pub rundt hjørnet.» Han nikket mot The Viaduct, en tidligere bule som stod der et gjeldsfengsel hadde stått. Det var vanligvis litt for mange juss-typer der etter Thornes smak, men stedet hadde et bra utvalg av ristede smørbrød, og ølet var alltid godt.

Noen skritt senere sa Tanner: «Kan vi bare ta en kaffe? Har du noe i mot det?»

«Vel, en latte er ikke min definisjon av en feiring, men hvis du heller vil det.»

«Beklager.»

«Skal du tilbake på jobben?»

Tanner så rett fremfor seg. «Jeg har velferdspermisjon.»

Thorne trakk pusten og sa «Beklager,» fordi han gjettet at det antageligvis var en god grunn til å si det, men han fryktet at det forsvant i brummingen fra en taxi som passerte. Så han sa det igjen.

Tanner gikk noen skritt til, så stanset hun. Yret som hadde ligget i luften hele dagen, hadde begynt å gjøre alvor av truslene. Hun lette i vesken etter en paraply. «Partneren min ble drept.» Hun slo opp paraplyen og så opp på Thorne fra under den. «Jeg mener ikke partneren på jobben. Hun ble drept, for to uker siden.»

Det tok Thorne noen sekunder å fordøye de to svært forskjellige opplysningene. «Herregud …»

«Hun het Susan Best.» Tanner smilte, så vidt. «Hun var lærer.»

Thorne nikket. Han hadde vært klar over saken, drapsofferet hvis bedre halvdel var i politiet. Det var av den typen nyheter som ble spredd, et jobb-relatert drap, men navnet på den involverte politioffiseren var aldri blitt nevnt. Han tenkte på Helen, kjæresten sin, og sa «Beklager,» igjen, fordi han ikke visste hva annet han kunne si.

«Jeg får selvsagt ikke lov til å ta del i etterforskningen på noen måte,» sa Tanner. «Jeg mener, slik er reglene, og det er gode grunner til at de er slik.»

Thorne hadde hørt nok om Nicola Tanner til å vite at regler var noe hun vanligvis la stor vekt på. Det var ikke et trekk de hadde til felles. «Men det er frustrerende, om grunnene er aldri så gode.»

Tanners ansiktsuttrykk gjorde det klart nøyaktig hvor frustrert hun var. «Det er derfor jeg ville snakke med deg.»

«Vel, jeg er ikke involvert i den, jeg heller.» Thorne hadde begynt å ane hvilken retning dette kunne ta og var oppsatt på å holde en viss avstand. Han kunne være villig til å ta en og annen telefon som en tjeneste, bringe videre den informasjonen han var i stand til å snappe opp, men han hadde allerede for mye å holde på med til å gjøre stort mer enn det. «Hvor skjedde det?»

«Hammersmith. Susan ble drept i vårt – hjemme hos oss. Jeg vet at det er utenfor området ditt, men det spiller egentlig ingen rolle for ikke noe av dette står i rapportene likevel.»

«Ikke noe av hva?»

«Jeg må få tatt de folkene som drepte henne,» sa Tanner.

«Klart du må,» sa Thorne. «Og jeg er sikker på at teamet som er på saken vil ta dem.»

«Jeg trenger din hjelp.»

«Vent litt …»

«De trodde hun var meg.» Tanner stirret hardt på Thorne, men bare i et sekund eller to før hun snudde seg halvveis bort, for å unngå regnet som traff henne i byger fra siden, eller kanskje fordi hun ikke ville at han skulle se hva som skjedde med ansiktsuttrykket hennes. «Hun kjørte min bil. De drepte Susan, men det var meg de var ute etter.»

Nå så også Thorne en annen vei. En liten stund holdt han øye med trafikken som sneglet seg forbi i retning St. Paul’s katedral, den kaotiske prosesjonen av paraplyer, men han kunne føle det faste blikket i ryggen, granskingen til den gylne skikkelsen som stirret ned fra kuppelen bak dem. Sverdet som var rede til å utmåle straff.

Han gikk bort og la en hånd på Tanners skulder for å føre henne vennlig forover.

«Pub,» sa han.

TO

Fra bardisken kastet Thorne blikket bakover og så at Tanner satt tålmodig ved bordet de hadde kapret i hjørnet. Han så henne ta opp telefonen, sveipe over skjermen noen ganger, for så å legge den fra seg igjen. Han så henne bruke to fingertupper for å justere telefonen parallelt med bordkanten før hun lente seg tilbake og foldet hendene i fanget.

Noen sekunder senere flyttet hun på telefonen igjen.

Thorne mislyktes i å fange blikket til bartenderen og kikket i stedet omkring på pubens overdådige, viktorianske interiør: sirlige marmorsøyler, forgylte speil, glassmosaikk. Fint nok, antok han, hvis man likte den slags, men hans egen smak lå nok nærmere den gammeldagse brune kneipa. Et treskilt listet opp reglene for dem som gikk inn i det gamle «fengselet», mens et annet innenfor døren skrøt stolt av at puben var blant de mest hjemsøkte i byen og et fast stopp på Londons spøkelsesvandringer. Thorne lurte på om alle gjenferdene var kunder som hadde dødd mens de ventet på servering.

«Se på ræva til den siste der.»

Thorne snudde seg og så bartenderen peke mot en rad store malerier på den borteste veggen. Tre kvinner kledd i togaer – Thorne antok at de ble kalt «jomfruer» – i forskjellige lengselsfulle positurer. Med en statue, og noe som lignet et kornnek …

«Landbruk, handel og kunst,» sa bartenderen. «Det er det de skal være. Det de representerer, liksom. Men den borteste har et jævla svært hull i baken … ser du det?»

Thorne strakte lydig hals, men kunne ikke se noe.

«En soldat under første verdenskrig … skjøt den eller stakk en bajonett i den eller noe.»

«Det er en kritiker i oss alle,» sa Thorne.

Han bar et glass Glenfiddich og en halvliter Guinness tilbake til bordet, satte dem fra seg i god avstand til Tanners telefon. Han løftet glasset sitt, og Tanner gjorde det samme, og et øyeblikk eller to stirret de litt forlegne på hverandre. Feiret de resultatet av rettssaken eller skålte de for Tanners drepte kjæreste?

«Ja ha.» Thorne senket blikket, så munnen, til ølet.

Etter å ha tømt halvparten av whiskyen sin i to slurker begynte Tanner å snakke. Selv om de ikke hadde sagt noe annet om den døde partneren hennes på den korte spaserturen til puben, snakket hun som om hun plukket opp tråden fra en samtale som var avbrutt bare et øyeblikk. Som om Thorne hadde bedt henne fortsette der de slapp.

«Etter Finlay-saken jobbet jeg litt sammen med enheten for æresrelatert kriminalitet,» sa hun. «Som ikke er mye å skryte av.» Hun ble stille noen sekunder. «Noen drapssaker som var blitt kalde. Noen som de mistenkte var æresdrap, men ikke kunne bevise.»

«Hvor mange er det?»

«Langt flere enn de offisielle tallene vil ha deg til å tro, men det er egentlig avhengig av hvilken type man snakker om.» Tanner strakte seg etter en ølbrikke og satte ned glasset. «Noen gjerningspersoner legger ned mye arbeid for å få et direkte æresdrap til å se ut som noe annet. Noe som er seksuelt motivert, et tilfeldig overfall, et selvmord, kanskje. Noen ganger forsvinner bare offeret på mystisk vis, drar utenlands til et bryllup og kommer aldri tilbake, og jeg har vært borti minst et par stykker som ser mistenkelig ut som fingerte trafikkulykker.»

Thorne nikket. Dette var scenarier som han bare sjelden hadde vært borti, men som ikke desto mindre var kjente. «Hva er den andre typen?»

Et halvt smil. «Jeg visste du ville stille de rette spørsmålene.»

Thorne tok en slurk Guinness. Tenkte: Eller de gale. På nært hold kunne han se at det var en del mer grått i Tanners hår enn han hadde lagt merke til før, at det lille som var av sminke, ikke kunne skjule de dype rynkene rundt kvinnens munn og de mørke skyggene under øynene.

Et ansikt forandret av fjorten dager med tårer og uten søvn.

Tanner smilte og bøyde seg forover. Svaret på Thornes spørsmål var tydeligvis grunnen til at de var her. «Vel, problemet med æresdrap … for dem som begår dem, mener jeg … er at en hver etterforsker med en halv hjernecelle er tilbøyelig til å vite hvem de leter etter. Det er faren eller brødrene eller onklene eller en annen familiekonstellasjon. Selvsagt er det masse løgn og hemmelighold å forholde seg til, men vi pleier å finne fram til slutt. Ikke alltid opp- og avgjort, men likevel ikke så langt unna.»

«Men det er ikke alltid menn, stemmer ikke det?»

«Nei, ikke alltid, men ni av ti ganger er det en slektning.»

«Men jeg antar at det er den ene av de ti som du er interessert i.»

Uttrykket hennes bekreftet det. «Hør her, det finnes ikke et gram av noe som kan ligne på nobelhet i det disse menneskene gjør. Ikke i det hele tatt. Det er drap, rett og slett, som gir seg ut for å være noe annet, men noen av de ansvarlige aksepterer i det minste at de må gå i fengsel for det. Straffen er … en del av det, på en eller annen forskrudd måte. Noen av dem er riktig så glade over å kvele søstrene eller døtrene sine og så marsjere inn på nærmeste politistasjon og be om at håndjernene settes på.»

«Menn av ære,» sa Thorne, og ølet smakte ikke fullt så godt som det gjorde et minutt tidligere.

«Andre er mer … feige av seg, hvis det i det hele tatt er mulig. De ønsker ikke å bli tatt, så de betaler andre for å gjøre det for seg.»

Thorne trakk på skuldrene. «Høres fornuftig ut. Du vet, hvis du er den typen drittsekk som mener at ens eget kjøtt og blod fortjener å dø for å gå i et skjørt du ikke godtar.»

«Nettopp. Fordi du overhodet ikke kan risikere å gå i fengsel siden du er viktig. Du har en forretning å drive og en familie å holde samlet. Du betyr noe.» Hun tok en ny slurk, nærmet seg poenget. «Før Susan ble drept, var jeg blitt overbevist om at jeg hadde funnet flere saker der dette var nøyaktig det som hadde skjedd. Metodene var forskjellige, åstedene, men jeg er sikker på de drapene ble utført av folk som var blitt betalt av offerets familie.»

«Leiemordere.»

«Ja, om du vil. To stykker. Jeg tror dette paret faktisk har utført æresdrap etter avtale over hele verden. Pakistan, Tyrkia, Syria. Som jeg sa, de jeg beskriver her hos oss var alle litt forskjellige, men i hvert av tilfellene var det, et eller annet sted i mappene, en referanse til to menn. To menn sett i en bil utenfor et hus eller som holdt øye med et college der et av ofrene gikk. To menn oppdaget mens de oppholdt seg i nærheten av åstedet. Jeg har noen beskrivelser, og jeg har det jeg tror er et ganske bra elektronisk bilde.»

«Du la alt dette fram for dine overordnede, antar jeg?»

«Selvfølgelig.»

«Så …»

«Det var ikke slik at sjefene ikke var interesserte, men å sette sammen alt dette førte til en viss mengde gnisninger. Det var lokalsamfunnsledere som rustet seg til strid, det kom klager. E-poster fram og tilbake mellom diverse politimestere. I det nåværende klimaet er en sak av denne typen en varm potet, politisk sett, antar jeg. Jeg skjønner hvorfor de er … forsiktige.»

«Såre ømtålige følelser.»

«Ja, vel, til helvete med det.»

Thorne ble satt ut av å høre Tanner banne, men det var ingen grunn til å betvile gløden hennes, sinnet. «Jeg kunne ikke vært mer enig,» sa han. «Faktisk har jeg ganske stor glede av å såre ømtålige følelser.»

«En av grunnene til at jeg ville snakke med deg.»

Thorne smilte, men han var ivrig etter å få vite hva de andre grunnene kunne være.

«Faktum er at å ha meg ute av bildet på grunn av det som skjedde med Susan, passer alle ganske godt, tror jeg. Men jeg vet at jeg har rett i dette, så ikke faen om jeg gir slipp på det.»

Thorne ventet.

«Jeg tror at de samme to mennene drepte Susan.» Stemmen var blitt lavere, sprakk litt. «Jeg tror at den det nå er som har betalt dem for å utføre disse æresdrapene, stakk hånda dypere i lomma og betalte for å få meg drept også, fordi jeg har begynt å bli en plage. De gjorde en tabbe.»

Da han så uttrykket i Tanners ansikt, kunne ikke Thorne unngå å tenke at mennene som hun snakket om, hadde gjort mer enn én. «Hvorfor kommer du til meg med dette?»

«Fordi du gjorde en så flott jobb i Finlay-saken, og fordi en av sakene jeg har sett på, var din.»

Thorne satte ned glasset.

«Meena Athwal.»

Thorne husket saken, fordi det var en av dem som aldri ble løst. Det var de som ble sittende fast i ham – de og noen av drapsmennene han hadde greid å ta. De spesielle.

«Hun ble voldtatt og kvalt for fire år siden.»

«Jeg vet.» Ordene satte seg fast i Thornes hals. Meena Athwal hadde vært collegestudent. Skarp og ambisiøs, prøvde å være selvstendig. «Så snart vi hadde gravd litt, virket det fornuftig å se på æresdrap-vinkelen. Vi hentet inn et par spesialister, men vi kunne ikke bevise noe.»

«Selvsagt ikke,» sa Tanner. «Fordi alle de mistenkte hadde vanntett alibi. Faren og brødrene, alle sammen. Pussig, det der.»

Thorne prøvde å huske: Vitneutsagn, dør-til-dør-aksjoner. Ble det nevnt noe om to individer den gangen som kunne ha vært disse mennene Tanner snakket om?

«Så, hva tenker du egentlig jeg kan gjøre?» spurte han.

«Jeg vet ikke ennå. Jeg ville bare høre hva du mente om det, det var det hele. Hva du kanskje … heller mot.»

Thorne helte akkurat da mot å helle i seg en halvliter til så fort som mulig.

«Hvordan skjønte du det forresten?» spurte Tanner.

«Hvordan skjønte jeg hva?»

«Da du var i den terapigruppen. Hvordan skjønte du hvem av dem det var?»

«Et smil,» sa Thorne. «En helt spesiell type smil. Jeg kunne se at vedkommende hadde kommet fram til at jeg lot som jeg var noe jeg ikke var, og jeg forstod med en gang at det var fordi han også gjorde det.»

«Du fikk ett til i dag,» sa Tanner. «Et smil.» Hun reiste seg og tok håndvesken. «En til?»

«Gjerne.» Thorne så Tanner gå bort til bardisken, løfte hånda og lyktes umiddelbart i å fange bartenderens oppmerksomhet. Hun forekom Thorne å være en som pleide å få det hun var ute etter.

Hva du kanskje heller mot.

Som om hun ikke visste nøyaktig hva det ville være.

Thorne tømte det lille som var igjen av den første halvliteren, begynte å rive av hjørnene på ølbrikken. Han hadde allerede en følelse av at det smilet han hadde fått fra en morder kunne vise seg å være dagens høydepunkt.

TRE

Så snart Amaya Shah hadde skjøvet opp glassdørene til Barnet College og kommet ut i frisk luft, knappet hun kåpen igjen og begynte å se seg rundt. Folk gikk fort forbi henne og opp betongtrinnene bortover i retning av Mitre eller det billige pizza-stedet på den andre siden av gaten, noen tok til venstre mot kjøpesenteret. Mange stod og hang i små grupper i nærheten av inngangen, pratet og røkte, la planer for resten av dagen. Andre stod allerede på bussholdeplassen. Det var massevis av kjente ansikter, naturligvis – andre studenter, ansatte – men ingen som bekymret henne. Hun sjekket igjen for å være sikker, slik hun alltid gjorde.

Så løftet hun hendene og fjernet hijaben.

Idet hun stappet det blå hodeplagget forsiktig ned i skulderbagen, kikket Amaya opp og fikk se Kamal marsjere mot henne over plassen. Et vink med hånda og det skjeve smilet som hun forgudet.

Nok et blikk rundt om. Det kom ikke til å bli noen berøring, ingen omfavnelse, ikke før de var et sted der begge kjente seg trygge, men varsomheten var blitt en del av dem.

Han nikket mot vesken hennes. «Jeg trodde ikke du brukte den her.»

«Det gjør jeg ikke,» sa Amaya. «Jeg bare sørger for at jeg har den på når jeg kommer ut, det er det hele. Broren min ventet på meg en gang.»

«Og han ble ikke glad for det.»

«Hva tror du?»

«Så du tar den på og tar den av igjen med en gang?»

«Stemmer. Som om du hadde på deg den skjorta da du dro hjemmefra.»

Kamal berørte det to-fargede materialet med fingrene, skjorten var rød og gullfarget som en solnedgang og strammet over den muskuløse brystkassen hans. «Liker du den?»

Amaya nikket. «Hva har du i bagen? En pen, fornuftig genser, kanskje? Den tåpelige med alle stripene?»

«Arsenal-drakt.» Det skjeve smilet igjen. «Hva har du lyst på?»

Hun tenkte på det i noen sekunder og så nikket hun over gaten. «Pannekaker.» Hun gliste og dro opp hetten på anorakken mot duskregnet. «Sjokoladesaus …»

Amaya bestilte nøyaktig det som hun hadde sagt til Kamal at hun hadde lyst på, mens han kastet seg over en banan-toffee-vaffel med iskrem. De drakk popcorn-te og vanilje-milkshake. Fra det lille bordet ved vinduet hadde begge god utsikt mot gaten utenfor, mot de parkerte bilene og fotgjengerne.

Kamal sa: «Fikk du meldingen min?»

Amaya nikket, spiste.

«Så, skal vi gjøre dette, eller hva?»

Hun betraktet ham. De perfekte tennene og den vakre huden. Han hadde tømt tallerkenen raskt og satt nå og stirret på henne, de slanke fingrene trommet på bordplaten, sitret av nærværet. Det var styrken hans som hadde brakt dem så langt, nok for henne til å fryde seg over og klamre seg til, men begeistringen hans gjorde henne også nervøs. Hvordan kunne han være fullt så selvsikker? Hvorfor ville han aldri snakke om hva som kunne skje hvis det ikke gikk slik de ønsket?

«Er ikke sikker på den rømningsgreia,» sa hun.

«Bare hvis vi må.»

«Men du vet at det ikke er det jeg vil.»

«Klart, men kanskje vi ikke har noe valg.»

Amaya nikket igjen, men hun strevde med å tro at det noen gang ville gå så langt, tross alt. Ropingen og … det som verre var. Hver gang hun tenkte på moren, så hun alltid for seg det strålende smilet, kjente de kraftige armene rundt seg, kunne mane fram duften av krydder som hang i klærne hennes, i håret: garam masala, kardemomme og spisskummen. Faren hennes var annerledes, naturligvis, men hun holdt fast ved sin tro på at han, mer enn noe annet, elsket henne. At hans lyst til å se henne lykkelig ville overgå alt annet til syvende og sist. Hun forstod de tingene han måtte si overfor sine venner, sin kone og sine sønner, den fasaden som måtte opprettholdes overfor alle de andre viktige mennene.

Hun forstod betydningen av omdømme.

Men når alt kom til stykket, var han likevel faren hennes.

«Vi må fortelle dem det samtidig,» sa Kamal. «Foreldrene våre. Du husker det, ikke sant?»

«Ja, klart.» Amaya så bort, skjøv det som var igjen av pannekaken gjennom en sjokoladesausflekk. Moren hennes var alt i gang med å forberede kveldsmaten, bøyd over kjeler og kasseroller, eller hakket, hakket, hakket …

«Hva er det for noe?» Kamal bøyde seg fram og berørte hånda hennes, bare et øyeblikk. «Du har ikke sagt noe allerede?»

«Ikke til dem.»

«Til hvem?» Plutselig hørtes ikke Kamal fullt så selvsikker ut. Nerver, frykt i hviskingen hans.

«Jeg fortalte en venn på college.» Hun så på ham. «Det er OK, en hvit jente. Hun vil ikke ymte noe til noen.»

«Ingen andre? Få høre.»

Amaya visste at hun måtte være sannferdig. Hvis det som de planla en gang skulle skje, måtte det bygge på ærlighet, og dessuten var Kamal det siste mennesket i verden hun noensinne ville lyve for.

«Broren min tar telefonen min noen ganger.»

«Hva så? Han kan ikke PIN-koden din, kan han vel?»

«Han tvang meg til å si den.» Amaya lukket øynene. Hun ønsket ikke å huske hvordan. «Sa at jeg ikke kunne ha hemmeligheter for familien, at det ikke var noe å være redd for hvis jeg ikke hadde noe å skjule.»

«Jeg sa det,» sa Kamal. «Jeg sa det til deg at du alltid må slette meldingene fra meg.»

«Jeg gjør det,» freste Amaya mot ham over bordet. «Jeg er ikke dum. Bare at … han kan ha sett noe før jeg slettet det. Jeg nevner det bare.»

Kamal så alvorlig ut, men bare en liten stund før han trakk på skuldrene og smilet var tilbake. Smilet som aldri var langt borte. «Vel, desto større grunn til å fortelle foreldrene jo før jo heller, ikke sant?»

«Det er vel det,» sa Amaya.

De sa ingenting på en stund, studerte telefonene sine og kikket ut på gaten rett som det var, dråpene fra yret krøp nedover vinduet idet det begynte å mørkne utenfor.

«Så hva med denne festen da?» Kamal slo ut med armene. «Hvis du synes denne skjorta er fin, vent til du ser hva jeg har ordnet til i kveld.»

«Er det i kveld?»

«Kom igjen, Amee.» Han knurret med påtatt frustrasjon. «Jeg sendte deg melding i forrige uke.»

Amaya stirret på ham, storøyd og sarkastisk. «Jeg slettet meldingen, ditt geni, slik du sa.»

«Men du kommer likevel, eller?»

«Det er så sent. Da blir jeg nødt til å dra etter middag.»

«Det er en fest. Hør her, jeg kan bruke pappas konto for å skaffe oss en Uber tilbake.»

Amaya tenkte på det. «Vel, noen må jo holde et øye med deg, tenker jeg. Hindre deg i å havne i bråk igjen.»

«Jævlig morsomt.»

«Jeg kan alltids fortelle dem at jeg skal hjem til Sarah for å lese. Det er hun jeg fortalte deg om.»

«Der kan du se.»

«De vil sikkert ha nummeret hennes, men det er ikke noe problem. Jeg har lånt henne notatene mine mange ganger, så jeg er sikker på at hun vil gi meg dekke hvis jeg ber henne om det.»

«Pass på at du stapper noe ordentlig festtøy i bagen. Ikke noe av det billige Primark-søppelet ditt, OK? Jeg vil ikke at du skal skjemme meg ut.»

Amaya gliste og rakte tunge til ham. Hun tenkte allerede på hva hun skulle ha på seg, så for seg sølvtoppen hun hadde kjøpt på River Island og sneket inn i huset for en uke siden. Den lå innerst i klesskapet hennes i en gammel koffert, der broren hennes aldri ville finne den.

Kamal strakte seg bort og tok tallerkenen hennes. Han plukket opp gaffelen. «Og hvis du ønsker å beholde den lekre kroppen din, er det best du lar meg spise opp dette.»