Stine S. Samuelsen

6

Forglem meg ei

Memento mori

Persongalleri

Laura Berg | enke etter stenhogger Anders Berg
Vesle-Anders | sønnen hennes, født i mars 1881
Sigvart Berg | Lauras svoger, stenhogger
Ville Orrviken | Lauras granne i Orrviken
Augusta Olofsdotter | fødekone, bor på Svartejan
Kornelia Matsson | enke etter Olaus prest, fra Näsinge
Axel Hedström | landhandler på Svartejan, enkemann
Alfred Martinsson | tollbetjent på Svartejan
Martin Mörk | grenserytter
Agda Dalin | en brysom kone på Svartejan
Karl Enøye | fattiglem fra Hvaløerne, vandrer
Jonas og Oleana Arell | presten og hans frue
Herr Frykman | lensmannen
Wilhelm Wehner | politimester i Frederikshald
Elen og Allan Persson | et fattig par med tre barn
Carl Hultin | en svensk lege
Borghild Vik | prostituert, bor ved Svartejan
Jakob Mølner | postmester, eier av Søylegården på norske Svinesund
Sven Sundet | bor på Svinesund, svensk
Hans Ringdalen | uekte odelsgutt på Ringdalen gård

Slik sluttet forrige bok:

De svarte vingene beveget seg forunderlig stille, men fugleblikket var intenst. Hun sto ute på gresset og stirret på skarvungen som sirklet lydløst over henne. Den kom nærmere og nærmere. Til slutt var den rett over henne, og hun strakte hals og møtte det skarpe blikket. Så rakte hun ut armen og prøvde å gripe fatt i den glinsende svarte skapningen. Den var så vakker. Hun smilte til den. Fuglungen skakket på hodet og åpnet det oransje nebbet, før den forsvant ned mot brygga og innover fjorden.

Da den var vel ute av syne, hørte hun fugleskriket.

Laura våknet med et rykk. Det var stummende mørkt. Underbevisstheten hadde reagert på noe. Noe som var forferdelig galt. En fremmed lyd. Forskremt knep hun øynene hardere igjen. Lyden av treverk som ble splintret og metall som ga etter, sugde seg fast i ryggmargen. Hjertet hamret som besatt i brystet. Skjelvende satte hun seg opp i sengen.

Lydene av at noen brøt seg inn, hadde stilnet. Alt var stille. Illevarslende stille. Hun fornemmet likevel at hun ikke lenger var alene i det store huset, og at det kun var snakk om øyeblikk før de fant henne. Hun kjente seg sikker på hvem de var, og hun var overbevist om at de hadde ondt i sinne.

Den engelske kutteren måtte ha ankret opp på vei ut fjorden. De to motbydelige englenderne hadde ikke glemt henne. Hun og Vesle-Anders var i fare. Stor fare!

1

Svartejan, 29. september 1881

Laura bykset ut av sengen og ilte bort til barnesengen, der Vesle-Anders sov tungt. Hun smøg varsomt hendene innunder den varme kroppen, løftet ham forsiktig opp. Du må ikke våkne nå, godgutten min, ba hun inni seg. Du må sove. Jeg skal passe på deg!

Det var bare én plass hun kunne gjemme ham: under sengen.

Så varlig hun kunne skubbet hun Vesle-Anders innunder sengen og trakk teppet ned foran ham som en beskyttende kant. Bare han ikke våknet, ville han være trygg der.

Hun hadde ikke mer enn fått rettet ryggen før hun hørte det. Et langsomt knirk. Det var ikke tid til å ta på seg kjolen. Febrilsk prøvde hun tenke etter om hun hadde noe i nærheten hun kunne forsvare seg med. Vaskestellet! fór det gjennom hodet hennes. Den store kobbermuggen! Hun listet seg bort, redd for å skumpe borti den i mørket.

Langsomme skritt lød fra gangen, og Laura stirret forskremt mot døren. Det kjentes som om noen stirret på henne fra utsiden, tvers gjennom dørbladet. Idet hun hørte et klynk fra Vesle-Anders, knuget hun den kraftige hanken på muggen, trakk pusten dypt og stålsatte seg. De var sannsynligvis to. Hun var alene. I utgangspunktet var hun sjanseløs, men hun kunne ikke gi seg uten kamp. Jeg må komme meg ut herfra. Lengst mulig vekk fra Vesle-Anders! Tanken på sønnen, som muligens var i ferd med å våkne, gjorde noe med henne. Et vell av uante krefter dukket opp som fra intet, og hun kjente seg iskald og rolig. Ingen skulle få krumme så mye som et hårstrå på sønnens hode!

Laura la hånden på dørklinken og lyttet. Det surret i lave, mørke stemmer ute i gangen. Hørte hun lyden av en dør som ble åpnet? Med et godt tak i muggen åpnet hun sin egen dør så stille hun kunne. Det var ikke like mørkt som hun hadde håpet på. Tvert imot skimtet hun de to borte ved biblioteket, hvor de pekte på stuedøren. Den høyeste av dem hadde en skipslykt i hånden som kastet skumle skygger oppetter veggene. Det glødet i de ådringsmalte dørene. Den tykke mannen mumlet noe uforståelig. Laura trakk pusten lydløst. Ennå hadde de ikke sett henne. Men før hun rakk å lukke døren bak seg, kom det en tydelig jamring fra Vesle-Anders, og de to vendte seg mot henne. Laura smelte igjen døren og sprang mot trappen.

Hun var ikke snar nok. Akkurat idet hun nådde det øverste trinnet, kjente hun et hardt grep rundt overarmen. Det var den tykke mannen som hadde fanget henne, og en umiskjennelig stank av gammel fyll fylte neseborene hennes. Desperat fektet Laura med armen som tviholdt i kobbermuggen. Hun ante ikke hvor hun slo, men hun kjente hvordan en fulltreffer forplantet seg oppover i armen. Hun måtte ha truffet den høye, for hun kunne merke hvordan han ség sammen bak henne.

Den tykke svor høylytt, og løsnet grepet lenge nok til at Laura kom seg fri og hoppet ned to trinn. I et kort øyeblikk var hun på sprang nedover, før hun brått ble rykket tilbake. Den tykke hadde huket tak i henne på ny, men holdt på å ramle. I et glimt så Laura for seg hvordan hun ble liggende fast under den kraftige kroppen. Hun rev seg løs igjen, tok sats og hoppet ned enda et par trinn. Selv uten å forstå et ord, hørte Laura at det mannen lirte av seg, var fullt av edder og galle.

Laura stormet ned resten av trappen og inn i landhandleriet, mot den oppbrutte døren. Det var omtrent like mørkt ute som inne. Bak seg hørte hun en av mennene, men hun visste ikke hvem som kom etter henne. Nå var han rett bak. Idet hun kjente to sterke mannsarmer rundt seg og ble løftet i været, så hun omrisset av en mann i lyse klær komme mot henne.

Hun hadde vært så sikker på at det bare var de to. Et skrik unnslapp henne. Hun kjente seg fullstendig fortapt.

2

Laura sprellet fortvilet med bena i den høye mannens armer mens den lyse skikkelsen kom nærmere.

«Slipp henne!» Det var Martin Mörk.

Laura stirret vantro på ham, der han i bare nattklærne holdt sabelen truende i været. Det blinket i stålet nå som også den tykke hadde kommet ned med lykten. I lysskinnet kunne Laura se alvoret i Mörks ansikt. Fra oven hørte hun hvordan Vesle-Anders skrek. Mörk kikket opp mot taket, før han igjen vendte oppmerksomheten mot den høye mannen.

«Slipp henne!» gjentok han da den andre ikke gjorde mine til å slippe taket i Laura. Mörk tok to steg fram og rettet sabelen mot ham.

Synet av grenserytteren ga Laura nye krefter og nytt håp. Hun slo hælen så hardt hun kunne inn i skinnleggen på den høye. Sparket måtte ha truffet godt, for han jamret seg, men slapp likevel ikke taket i henne. I stedet vendte han seg brått rundt mot den tykke, som straks satte fra seg lykten og grep fatt i henne. Den høye snudde seg mot Mörk igjen og sa noe Laura ikke forsto. Men det var tydelig at Mörk skjønte de engelske ordene, for han svarte på det samme språket.

«Han har en kniv!» ropte Laura da hun så hva den høye dro fram fra en lomme i bukseleggen.

Englenderen viftet iltert med kniven. Så, uten noe forvarsel, kylte han kniven rett mot Mörk. Han dukket lynraskt til side, kniven unngikk ham med en hårsbredd og smalt inn i dørkarmen. Den høye stønnet. Mörk ristet sakte på hodet og løftet sabelen. Rolig gikk han mot mannen, som raskt løftet armene i været. Det var tydelig at han overga seg. Mörk rettet sabelspissen farlig nær mannens bryst.

Laura pustet forsiktig ut, men ikke lenge. Hun kunne kjenne nervøse rykninger i armen til han som fortsatt holdt henne fast. Hun var langt fra trygg. Likevel så hun takknemlig på herr Mörk, men isnet til da hun i det samme kjente kaldt stål trykke mot halsen. Det var som om hjertet skulle stanse. Ordene som fulgte, var ikke mange, og hva den tykke sa, hadde Laura ingen formening om. Men hun kjente kraften i pusten hans da han nærmest ropte mot herr Mörk.

«Stå helt i ro,» formante Mörk. Så smatt han rundt den høye og la sabelen mot halsen hans. Laura så det arge blikket som så rett forbi henne og mot den lave, som holdt henne hardt.

Mörk hadde ikke trengt å be henne stå stille. Laura var stiv som en granittsøyle. Knivbladet var ikke lenger kaldt mot halsen. Det brant. Vred han litt på skaftet, ville han skade henne. Et par tårer rant stille nedover kinnene. Vesle-Anders illskrek oppe i andre etasje.

Laura nistirret på Mörk, som trakk sabelen en anelse vekk fra den høye englenderes hals. Så hørte hun ham snakke rolig på det fremmede språket, før han skakket spørrende på hodet. Laura ante ikke hva som foregikk, bare at den fastlåste situasjonen kjentes ut som en vond evighet. Mennene skulte olmt på hverandre, som om de var i en taus stillingskrig. Laura lukket øynene hardt igjen da hun kjente den vemmelige pusten rett bak seg gå hurtigere. Var det nå det skulle skje?

Mer rakk hun ikke å tenke. Hun mistet balansen idet den tykke uventet skubbet henne fra seg, rett mot Mörk, som favnet henne inn. Mennene sendte et hatefullt blikk mot Mörk før de sprang mot døren, føk nedover trappen og ut av syne.

Mörk slapp taket i Laura og gikk bort til døren. «De springer som gale høns nedover. De er allerede nesten nede ved brygga. Nå er De trygg, fru Berg,» sa han og kom bort til henne.

Laura så ham ikke helt klart i det flakkende skinnet fra skipslykten som sto alene igjen på gulvet. Akkurat som den gangen hun fikk høre at hun måtte betale gjelden her i landhandleriet, begynte lokalet å snurre rundt. Hun tok et skritt til siden og rakk knapt å få med seg at hun segnet om i Martin Mörks armer.

Hun kjente leppene hans mot pannen. Laura åpnet øynene. Hadde han kysset henne?

«Hvordan er det med Dem?» Mörk skjøv Laura litt ut fra seg. «Er De like hel?»

«I hvert fall utenpå,» svarte hun spakt. «De reddet meg.»

Mörk smilte bredt til svar. «Jeg tror sannelig han har sovnet igjen.»

Laura så forvirret på ham, før hun forsto. Det var tyst i etasjen over. «Det var enda godt. Jeg skylder Dem en stor takk. Hva gjorde at De kom? Så De skuta?»

«Nei. I hvert fall ikke først. Jeg våknet av at Yvas var urolig. Og rett etter hørte jeg lyder her oppe fra. Jeg nappet til meg sabelen og sprang ut. Da jeg så kutteren ligge ute her og at en fremmed robåt lå fortøyd ved brygga, ilte jeg opp hit det raskeste jeg kunne.»

«Takk, igjen. Jeg tror det hadde gått ordentlig ille om De ikke hadde kommet meg til unnsetning.»

«Å, det så da ut til at De ga dem god motstand før jeg kom.»

«Jeg hadde bare én tanke i hodet: Jeg måtte få dem vekk fra Vesle-Anders. Det var bare så vidt jeg rakk å gjemme ham under sengen. Bak et teppe.»

«Det var snarrådig tenkt av Dem. Sannsynligvis var de ute etter penger eller andre verdier, men en vet aldri.»

«Hva var det De sa til mennene?» Laura tok seg til halsen og følte med fingertuppene der kniven hadde presset mot huden. «Hvordan kunne De være så sikker på at han ikke ville skade meg?»

«Jeg var ikke sikker på det,» innrømmet Mörk.

«Men De sa noe som gjorde at han ikke skadet meg.»

«Ja.» Mörk smilte skjevt. «Men det gikk så godt som det kunne.»

«Fordi?»

«Jeg sa at jeg kom til å drepe vennen hans hvis han ikke slapp Dem.»

«Åh!»

«Hva annet kunne jeg si? Jeg antok at slubbertene ønsket å komme herfra i live. Og De må være klar over at Deres liv er uendelig mer verdt enn de to kjeltringenes. Og jeg hadde rett. De forsto alvoret. At jeg ikke var til å spøke med.»

«De er virkelig en helt.»

«Takk, men jeg gjorde vel ikke annet enn hva enhver annen ville ha gjort. Men si meg, hørte De at de brøt seg inn?»

«Jeg tror det, men jeg våknet egentlig av en underlig drøm. En skarvunge fløy rett ved meg. Det var som om den prøvde å si meg noe. At jeg var i fare. Jeg tror den varslet meg. Fugleskriket vekket meg, i alle fall.» Tanken på drømmen og alt det forferdelige som hadde hendt, fikk det til å renne over. Hun gråt lydløst.

Mörk så ømt på henne. Uten å si noe mer trakk han henne inntil seg. «Det er noe meget spesielt med Dem,» hvisket han inn i øret hennes.

Laura skalv. Den varme pusten hans kilte kjærlig i øret. Hun lukket øynene og lot seg favne. Tryggheten favntaket ga, roet henne. Og da Martin Mörk trykket henne enda tettere inntil seg, smilte hun og snufset. Det kjentes som om hun kunne stå slik resten av natten.

Skuffelsen var stor da han til slutt skjøv henne litt fra seg, og hun måtte åpne øynene. Hun skvatt i det samme. Gjennom tårene så hun at Sigvart sto i døråpningen.