Tasmina Perry

Sommeren ved innsjøen

Oversatt av Sidsel Andersen

Forord

Det er ingen som glemmer en sommer i Casa D’Or. Du husker den så tydelig at du ikke engang behøver å lukke øynene for å være tilbake – klamt og varmt, duften av asaleaer, den milde brisen som kjærtegner solbrent hud.

Noen lurer på hvorfor vi er her når det blir så varmt og fuktig, fra juni til og med september. Når ettermiddagsskyene gjør himmelen mørk som en stærvinge, og regnet kan overflømme alt på sekunder. De spør hvorfor vi ikke forflytter oss til de kjøligere strendene i nord eller storbyene i Europa – Paris, London, Roma. Men de som spør, har aldri vært i Casa D’Or. De har aldri opplevd magien her.

Men selv om hver eneste sommer i Casa D’Or er spesiell, er det noen som glitrer litt sterkere enn andre. Minnene fra disse blir enda litt mer strålende. Som den sommeren da vi bygde sofahuske med stråtak nede ved innsjøen, drakk iste med ferskensmak hele juli og levde i og ved vannet. Eller da vi seile nedover Moon River i solnedgangen, som var så glitrende at det var som om vi var midt inne i en brann.

Men jeg vet at minnet om denne sommeren vil skinne sterkere enn alle de andre. For denne sommeren møtte jeg deg. Det er denne sommeren jeg følte meg levende for første gang, da jeg endelig forsto hva kjærligheten kan få deg til å føle – svimlende lykke, som ingen andre enn du selv kan se, fordi du har den inne i deg. Hvordan kan jeg noen gang glemme den gangen du kysset meg ved innsjøen, eller den første gangen du tok min hånd i din, slik at den falt perfekt på plass?

Det er én sang som svever gjennom hodet mitt – sangen fra Summer of Love – og jeg lurer på om de følte det samme i San Fransisco i 1967. Beruset over alt det nye, en svimlende glede, sex og frihet. Men jeg er ikke akkurat som hippiejentene eller hasjrøykerne. Jeg kan ikke demonstrere følelsene mine for deg på en plakat i et opptog utenfor City Hall. For dette er ikke bare en sommer med spesielle minner, det er en sommer med hemmeligheter, noe som også gjør den farlig og eksplosiv.

I hjertet mitt vet jeg at det ikke vil gå bra. Fløten blir alltid sur til slutt. Sola går alltid ned.

Jeg kan føle uværet i lufta og se mørke skyer samle seg over innsjøen. Lyset på rommet ditt er tent. Jeg kan se det fra den andre siden av vannet, og hvis jeg myser, kan jeg se omrisset av deg, som frister meg med dine forbudte løfter. Jeg vil se deg før det begynner å regne.

Kapittel 1

Det skotske høylandet, nyttårsaften

På den overfylte festningsvollen var det helt stille en liten stund. Samtalene stanset, man skakket på hodet, holdt pusten. Og så begynte det – den myke kimingen fra kirkeklokkene i landsbyen Munroe som slo tolv.

Hissss!

Den første raketten freste opp mot himmelen, fulgt at glade rop og klappsalver. Ildrøde stjerner eksploderte mot den mørke himmelen, krøllete tråder fløt ned til jorda igjen mens Old Lang Syne runget fra de skjulte høyttalerne. Et nytt år.

Hele veien langs vollen, sto folk og klemte og kysset hverandre. Alle delte dette øyeblikket med en de elsket eller en tilfeldig fremmed. Alle utvekslet hviskende ord eller ønsker og håp for fremtiden. Alle unntatt Jim Johnson. Han kikket på klokka og deretter opp mot himmelen. Atten og et halvt minutt, det var akkurat så lenge fyrverkeriet skulle vare, og før det var over måtte orkesteret i ballsalen være i full sving.

«Hei, Jim. Fantastisk fest.»

Jim så opp og grep en fremstrakt hånd. Douglas Strand, en storkar innenfor olje og gass, og en fremstående skotsk politiker. Det faktum at Strand var der for å feire nyttår og ikke på en balkong med utsikt til Princes Street fikk Jim til å smile.

«Takk, Doug,» sa han og klappet Strand på ryggen. «Da kan du jo reklamere for oss, ikke sant?»

Mannen vippet glasset sitt mot alle menneskene som skålte og lo oppe på slottstaket.

«Tviler på at det er nødvendig etter i kveld,» sa han. «Jeg tror alle som trenger å vite om det, er her allerede.»

Jim håndhilste på flere, og fikk mange våte kyss på kinnet mens han gikk ned trappa mot den store hallen – kronen på verket – et fantastisk atrium bygd rundt det som bare for noen uker siden hadde vært en brosteinsbelagt gårdsplass. Nå var det bygd om til den elegante inngangen til hotellet, brosteinen var erstattet med eikeplanker og tepper, og de gamle veggene var pyntet med malerier, tepper og skjult belysning. Det var en fantastisk introduksjon til det nyeste reisemålet i Europa, og Jim hadde sett hvilket inntrykk det gjorde på gjestene etter hvert som de ankom. Åpningen hadde vært en suksess på alle mulige måter.

Foreløpig i hvert fall, tenkte han mens han rullet på skuldrene og følte at litt av spenningen løsnet.

«Celine,» sa han da han fikk øye på en kvinne i rød ballkjole ved baren. «Takk for at du kom.»

Flere snudde på hodet da den slående vakre brunetten kysset ham på kinnet. Celine Wood nærmet seg førti, men hun var fremdeles en av verdens mest berømte modeller, så det var litt av et kupp å få henne hit til Skottland til åpningen. «Godt nytt år. Skal du ut og se på fyrverkeriet?»

«Jeg gikk inn for å hente en drink. Denne er til deg. Det ser ut som du kan trenge den,» sa hun og rakte ham et champagneglass.

«Skål,» sa han og tok en liten slurk. «Jeg har ikke sovet på førtiåtte timer.»

«Likevel er du like flott som alltid,» sa hun og strøk bort en liten flekk av leppestift i munnviken hans. «Til og med flottere enn Munroe.»

Jim smilte nervøst og lurte på om Celine Wood la an på ham. De hadde møttes tidligere, og kanskje flørtet litt, men i møte med disse kjendisene var Jim aldri helt sikker på hva som var vanlig omgangsform og hva som ga grønt lys til noe annet. Han hadde i hvert fall ikke tenkte å dumme seg ut i kveld med å forsøke å finne ut av det.

«Mr. Johnson, har du et minutt?»

Han rynket panna da hovmesteren nærmet seg.

«Det er litt oppstyr utenfor hovedporten.»

«Oppstyr?» sa han og satte raskt fra seg drinken.

Celine tok ikke blikket fra ham.

«Noe med sikkerheten, sir. Jeg tror du skal ta deg av det.»

Jim kikket bort på Celine, som trakk munnvikene ned og sendt ham sitt berømte furtne blikk.

«Jeg må gå,» sa han og berørte skulderen hennes lett med hånda.

«Kanskje du trenger denne senere,» hvisket hun og slapp noe ned i lomma hans. «Kom og finn meg hvis du gjør det.»

Han presset leppene sammen, kneppet igjen smokingjakka og fulgte etter hovmesteren til kontoret på den andre siden av gangen, mens han tillot seg å kaste et raskt blikk tilbake på Celine over skulderen. Hun hadde allerede forsvunnet fra plassen sin ved baren. Og det var kanskje like greit.

Han ble ledet til en TV-monitor, og alles blikk var vendt mot ham.

«Hva er i veien?» spurte han mens han betraktet de flakkende bildene på skjermen.

«Problemer ved hovedporten,» sa Munroes sikkerhetssjef. «Denne herren er en smule opphisset, for å si det sånn. Sier at han er Lord Brodie. Sier at han vil inn.»

«Å, herregud,» mumlet Jim, som betraktet skjermen med en tung følelse i magen.

«Kjenner du ham?» spurte hovmesteren.

«Ja.»

«Skal vi slippe ham inn?»

«Ikke i den tilstanden.»

«Hva gjør vi da?»

Jim hadde tilbrakt de siste førtiåtte timene sammen med mennesker som forventet at han kunne svare på det meste. Munroes nylig utnevnte generaldirektør, PR-firmaet, markedsdirektøren, kommunikasjonsdirektøren og administrerende direktør for Omari Hotels, de ansatte – alle ville ha en liten bit av ham, og fordi han hadde fått så lite søvn siden han kom til Skottland for to dager siden, følte han at han var i ferd med å gå opp i limingen.

«Ring etter en taxi og gå ut og sørg for at han blir kjørt dit han vil,» sa han, allerede halvveis ute av kontoret. «Bare det ikke er opp hit.»

Han sjekket Rolex-klokka, fremdeles seks minutter igjen av fyrverkeriet. Han gikk over til ballsalen og sjekket buffeen. Alt var fylt opp på nytt – ender, vilt, ørret – og alt glinset i lyset fra stearinlysene. Bra.

Han visste han burde gå og se etter mannen som skulle spille sekkepipe ute på festningsvollen etter at folk hadde fjernet seg – men det kunne vente noen minutter.

Han grep en åpen champagneflaske, snek seg gjennom en smal gang og beveget seg gjennom slottet til han nådde smijernsporten som førte inn til den inngjerdede hagen rundt hotellet. Han skjøv opp porten og gikk inn, takknemlig for at han var alene.

«Godt nytt år,» sa han lavt til seg selv idet han satte seg på en kald steinbenk og skålte med fyrverkerirakettene før han tok en slurk rett fra flasken. Han visste at de fleste ville ha protestert mot å jobbe i nyttårshelgen, men Jim måtte innrømme at han elsket det. Slottet var prikken over i-en i natt, selvfølgelig, men han hadde også fått sin dose oppmerksomhet, beundrende blikk, og klaps på skulderen.

Det var tross alt bare atten måneder siden han hadde funnet dette stede. Han hadde vært på vei til rypejakt, kjørt feil i et veikryss og snublet over det falleferdige skotske godset, som tilhørte en eldre lord. Som hotellinvestor med over femten års erfaring hadde han straks sett Munroes potensial – den perfekte beliggenheten på kanten av en innsjø omgitt av åpne heier – og han kastet ikke bort et øyeblikk før han kontaktet Brodie for å høre om han ville selge. Først hadde ikke den gamle mannen villet forhandle engang, men Jim hadde overtalt ham til slutt. Og nå sto det her, litt over et år senere, det stiligste hotellet i Europa og kronen på verket i selskapets samling av hoteller.

Mens han drakk champagne fra den halvtomme flasken, kjente han et stikk av dårlig samvittighet for at Richard Brodie ikke fikk være til stede i selskapet. Han bestemte seg for å ringe ham dagen etter og invitere ham til en spesiell middag på Munroe. Han ville legge inn en runde med golf også, tenkte han, men det fikk ham likevel ikke til å føle at han hadde oppført seg helt uklanderlig.

Han stakk hånda i lomma for å finne ut hva Celine Wood hadde lagt der noen minutter tidligere. Han ventet nesten, håpet nesten, at det var telefonnummeret hennes, en bekreftelse av den megetsigende måten hun hadde tørket bort leppestift fra munnviken hans på. Isteden holdt han frem hånda og fant en liten pakning med kokain.

Et øyeblikk ble han fristet, men så sukket han lavt og ombestemte seg. Narkotika var absolutt ikke løsningen på noe som helst.

«Jeg syntes jeg så deg forsvinne inn i mørket,» sa en dyp stemme med en særpreget aksent.

«Simon,» sa Jim. Han reiste seg og stakk den lille pakken raskt i lomma igjen da han fikk øye på sjefen sin. «Unnskyld, jeg trengte bare en liten pust i bakken.»

«Sett deg igjen,» sa Simon Desai og viftet utålmodig med hånda.

Styrelederen for det Mumbai-baserte globale konglomeratet som eide Omari Hotels, knappet opp den eneste knappen i smokingjakka og satte seg ved siden av Jim på benken. Jim klarte ikke å skjule et fornøyd smil. Her satt han, på nyttårsaften, og småpratet med en av verdens rikeste menn. Riktignok var han selv bare ansatt, men det var ikke noe dårlig sted å befinne seg det året man fylte førti.

«Du klarte det,» sa Simon til slutt.

«Vi klarte det. Uten ditt engasjement ville vi fremdeles holdt på med å drenere vollgraven.» Selv om Jim hadde tilbrakt nesten hver eneste våkne time med renoveringen av Munroe, visste han at den eneste grunnen til at han hadde klart å levere et luksushotell i særklasse, var fordi Simon hadde vært villig til å investere penger i prosjektet.

Han hadde ofte lurt på hvorfor Simon gadd å drive med boutique-hoteller. Han eide et enormt imperium, som drev med alt fra stålindustri til boblevann, og Jim var sikker på at alle de andre selskapene var mer innbringende og medførte mindre risiko enn Omari. Men idet et gyllent lys strålte over den mørke himmelen som et selvlysende piletre, og latter kunne høres i det fjerne, forsto Jim akkurat hvorfor han gjorde det.

«Hoteller er magiske, Jim,» sa Simon, som om han hadde lest tankene hans. «Da jeg vokste opp, sov jeg på en madrass på gulvet sammen med de to brødrene mine. Vi hadde ikke innlagt vann, ikke glass i vinduene. Men utsikten – den skulle du ha sett.» Han sukket lavt. «Fra trappa kunne vi se tårnene på Jaipur Palace, det vakreste hotellet i provinsen, og hver kveld lurte jeg på hvordan det ville være å gå inn der, hvor myke sengene ville være, hva de spiste til middag. Men etter hvert ble det ikke nok å lure. Jeg måtte finne ut hvordan det var, så jeg jobbet i to hele år for å få råd til en natt på det aller minste rommet.»

«Og var det slik du hadde håpet?» smilte Jim.

«Det var det. Jeg følte meg som en konge. Og jeg tenkte: ‘Tenk om alle kunne få oppleve dette. Tenk om det å leve som en konge var overkommelig for alle, om enn bare for en natt.’ Det var slik det begynte. Og før det hadde gått ti år, hadde jeg kjøpt Jaipur Palace.»

«Du er en gammel romantiker,» flirte Jim og tømte flasken.

«Jeg var en smart og nådeløs forretningsmann.» Simon trakk på skuldrene. «Men hva er det neste?» spurte han litt mer bryskt.

Jim kremtet. «Vel, det kommer en utmerket eiendom på markedet i Hvar. Personlig tror jeg det er det nye Saint-Tropez. Den ligger på stranda, med en tomt på hundre mål …»

Simon ristet på hodet. «Vi har fire av de flotteste hotellene i Europa, Jim, alle med et par timers reise fra hverandre. Nå må vi ekspandere i Nord-Amerika.»

«Det er et mettet marked,» sa Simon, «men likevel det største turistmarkedet i verden.»

«Hva mener du, da?»

«Et sted det er varmt året rundt. Når det er minus femten ved Hudson, trenger vi et sted der folk fra New York og Washington kan søke tilflukt uten å iføre seg en gåsedunsjakke.»

«Florida?» foreslo Jim. «Selv om de fleste eiendommene i Miami er solgt, og vi vil måtte betale overpris for enhver liten strandlinje.»

Simon la en hånd på skulderen hans. «Jeg er ikke interessert i de bakteriesumpene. Se på dette,» sa han og nikket mot festningsvollen. «Omari-eiendommene har historie. Det er eiendommer med særpreg.»

«Jeg tenkte på Deep South,» sa han etter et lite øyeblikk. «Store terrasser, iste og lindresser. Sånt jeg pleide å drømme om da jeg var barn. Tingene som fikk meg til å føle meg som en konge.»

Jim gned seg over haken idet et ubehagelig minne stakk i ham, men Simon fortsatte å snakke.

«Jeg tenker på et storslagent sørstatshus, et plantasjehus, med en kilometerlang innkjørsel flankert av trær dekket av disse plantene som ser ut som edderkoppspinn.»

«Spansk mose,» sa Jim og så på ham. «Da vet du akkurat hva slags eiendom jeg er på jakt etter,» sa Simon og stakk hånda i lomma etter telefonen.

Nå ble Jim virkelig vippet av pinnen.

«Simon, fyrverkeriet er ferdig. Jeg må sjekke baren. Jeg mangler en sekkepipespiller.»

«Jeg tenker på en eiendom som denne,» sa Simon og ignorerte Jims innvendinger mens han pekte på skjermen.

Jim rynket panna da han så bildet. «Det er Tara. Huset fra Tatt av vinden,» sa han og gjenkjente det ikoniske sørstatshuset.

«Fortell meg hva du vet om denne hustypen,» sa Simon.

Jim merket at han skalv i den kalde skotske nattelufta. «Vel, stilen er tidlig attenhundretall. Elegante proporsjoner, lave gavler. De ble bygd som en motsats til den britiske stilen, derfor søylene, som er inspirert av gresk arkitektur. De var populære blant rike forretningsmenn i sørstatene, bomullsdyrkere, derfor ble de også kalt plantasjehus. Hvis du ser nøye etter, kan du ofte oppdage at det finnes en mørkere side ved disse eiendommene – slavehyttene i utkanten av eiendommen og så videre.»

«Du kan dine saker.»

«Jeg bodde like ved et slikt hus en sommer.»

Simon så interessert på ham. «Hvor var det?»

«Like utenfor Savannah. Georgia,» sa Jim, delt mellom ubehaget han følte og ønsket om å imponere Simon.

«Tilhørte det familien din?»

«Ikke akkurat.» Han lo anstrengt.

«Men er ikke faren din en berømt forfatter?» spurte Simon. De hadde jobbet sammen i tre år, men dette var første gang han hadde spurt Jim om privatlivet hans.

«Forfattere har vanligvis ikke råd til hus som Casa D’Or,» sa Jim og så ned på føttene sine under den kalde steinbenken.

«Casa D’Or,» gjentok Simon. «Vakkert navn. Hva betyr det?»

«Hus av gull.»

Simon begynte å taste, og et nytt bilde dukket opp på skjermen, et bilde som fikk restene av alkoholen til å brenne i halsen til Jim.

«Er det dette?» spurte han. Han ventet ikke på svaret, men pekte på websiden han hadde fått opp. «’Casa D’Or var vinterboligen til David Darling, den amerikanske jernbanemagnaten og kunstsamleren,’» leste han høyt. «’Sammen med Hearst Castle og Biltmore, ble det regnet for å være et av de store selskapshusene på nittenhundretallet. Det ble solgt i 1940-årene til Wyatt-familien, som har eid det siden.’»

Han så opp, og ansiktet hans ble opplyst av lyset på skjermen. Jim hadde sett det uttrykket før – begjær.

«Er det fremdeles i Wyatt-familiens eie?»

«Så vidt jeg vet. Men det er en stund siden jeg har vært der.»

«Men du kjenner disse menneskene, Wyatt-familien?»

Jim ventet litt og trakk pusten. «Jeg gjorde det,» sa han og stivnet der han satt.

«Tror du de vil selge?»

«Simon, det er hjemmet deres. Du vet hvor sentimentale folk blir når det gjelder sånt.»

Simon så granskende på ham. «Og vi har også sett hvor fort sentimentaliteten blekner når man åpner pengesekken.»

«Ja, men …»

«Men hva, Jim? Er det noe med dette stedet du ikke forteller meg?»

Du skulle bare ha visst, tenkte Jim og reiste seg.

«Jeg sier bare at vi ikke skal selge skinnet før bjørnen er skutt. Casa D’Or er ikke det eneste huset i sørstatene. La meg undersøke litt og se hva annet som finnes. Omari-eiendommene må være de absolutt beste i klassen.»

«Nettopp,» sa Simon og stakk telefonen i lomma igjen. «Best i klassen, og hvis Casa D’Or blir nevnt i samme åndedrag som Hearst Castle og Biltmore, er det høyst interessant.»

Jim følte at han holdt på å miste kontrollen.

«Hør her, huset har en historie,» sa han forsiktig. «Det var en ulykke der en gang. Noen døde …»

Simon så direkte på den yngre mannen, uberørt av det han nettopp hadde hørt. Uttrykket i øynene hans viste at han bare var opptatt av å få det som han ville.

«Hvordan ser du for deg fremtiden din i dette firmaet, James?» spurte han rett frem. Det var et direkte spørsmål, men ladet med mening. Simon var en rettferdig arbeidsgiver, men ingen milliardær nådde toppen av den gylne pyramiden uten en viss hensynsløshet. Og selv om Jim hadde formet sin egen personlige nisje i Omari-konsernet, var det slik at ingen var uunnværlige i forretningslivet.

«Jeg elsker å arbeide for Omari,» sa han etter en liten stund. «Det er hele livet mitt.»

Simon nikket. «Du har vært med fra starten, vokst sammen med selskapet. Og jeg vil gjerne belønne deg for din fremsynthet og lojalitet.»

«Jeg er smigret, men …» begynte Jim.

«Ingen men. Jeg vil åpne det beste hotellet i sørstatene, og jeg vil at det hotellet skal være Casa D’Or. Få det til å skje, og jeg skal gjøre deg til administrerende direktør i Omari.»

Jim kjente at han sperret opp øynene.

«AD?»

Simon så på ham med intenst blikk, og et øyeblikk glitret også øynene til Jim av begjær. Det lød rop og jubel fra terrassen, og øyeblikket forsvant. Simon smilte og løftet glasset sitt.

«Nå er det vel best at du går og finner sekkepipespilleren, ikke sant?»

Kapittel 2

Hans første tanke var at han trengte nye gardiner. Sola snek seg inn over toppen av de svenske gardinene, rett ned på puta og vekket ham mye tidligere enn han hadde planlagt. Skru av telefonen, det var den andre. Jim følte seg frem til mobilen, som vibrerte på nattbordet. ’M’ sto det på skjermen. «Ikke nå,» stønnet han, slo den av og dyttet den under puta. Han trakk dyna over hodet, men visste at det var for sent. Han var våken. Sånn gikk det altså med planen om å sove til klokka tolv, lese aviser – nå som han endelig hadde tid til å slappe av et par timer.

Brrrrr.

Jim stønnet igjen. Nå var det dørklokka.

Han rullet seg ut av senga, grep morgenkåpen og subbet seg bort til utgangsdøra, hvor han presset en finger mot knappen til intercomen.

«Hva?» stønnet han, med en stemme som fremdeles var hes av søvn.

En stemme. Utålmodig. Irritert.

«Jim, det er meg. Slipp meg inn.»

Faen. Melissa. Han kikket på klokka over komfyren i det åpne kjøkkenet og gned seg i øynene. Fem? Kunne den virkelig være så mye?

«Helvete,» mumlet han og trykket på døråpneren. Å jobbe i nyttårshelgen var én ting, men å ligge til langt ut på ettermiddagen når kjæresten skulle komme på besøk? Jim var ingen ekspert på forhold, men til og med han forsto at det var langt over grensen.

Han hørte fottrinn i trappa. Fikk ikke tid til å tenke ut unnskyldninger.

«Tar du aldri telefonen?» spurte Melissa og skred inn i leiligheten.

«Jeg kom med siste fly fra Inverness i går kveld,» svarte Jim og forsøkte å skjule gjespingen. «Var ikke hjemme før klokka ett, og fikk ikke sove.»

«Jaså? Det ser ikke sånn ut.»

«Jeg er helt utslått, Mel. Munroe, åpningen …»

«Jeg skjønner at det er tøft.»

Sarkasmen unngikk ham ikke.

«Godt nytt år,» sa han og trakk henne mot seg og kysset de myke leppene. Det var en ørliten motstand, men så følte han at hun slappet av.

«Jeg har savnet deg,» sa hun og kysset ham på halsen.

Det luktet godt av håret hennes, friskt og rent. Han merket også at hun hadde anstrengt seg og var spent, og det ga ham dårlig samvittighet. Kanskje han skulle ha invitert henne til Munroe. Men på den andre siden hadde han vært tydelig helt fra start, og sagt at jobben hans hadde førsteprioritet. Dessuten skulle hun være med i farens syttiårsselskap denne kvelden. Det måtte da bety noe, ikke sant?

«Du ser flott ut,» sa han og tok et skritt tilbake for å betrakte henne. Den lysegrønne kjolen satt perfekt og rakk henne til knærne, det blonde håret bølget nedover skuldrene. Hun hadde kledd seg for å imponere foreldrene hans, men likevel var hun utrolig sexy.

«Synes du? Jeg visste ikke hvor formelt dette selskapet skulle være.»

«Hampsteads litterære elite er ikke kjent for sin sans for mote,» smilte han. «Det er enten tversoversløyfe eller møllspiste strikkejakker.»

Hun virket engstelig. «Er jeg overpyntet, da?»

«Jeg synes du er perfekt,» sa Jim og trakk henne inntil seg og hvisket: «Selv om jeg nesten ikke kan vente med å se deg kle av deg senere.»

Hun knyttet opp morgenkåpen hans og trykket seg mot det nakne brystet – og smilte.

«Hvorfor må det være senere?»

Klokka var nesten halv åtte da taxien stanset utenfor for huset til Jims foreldre i Hampstead, og det virket som om selskapet allerede var i full sving. Alle lysene på eiendommen var tent, og de kunne se omrisset av gjestene i alle de gylne vinduene. En dekorativ krans hang på den sorte, blankpolerte inngangsdøra, og lyset fra de falske gasslyktene speilte seg i det glatte fortauet. Det så ut som et av julekortene Jim fremdeles hadde på kaminhyllen.

«Vil du holde denne et øyeblikk?»

Jim ga Melissa en whiskyflaske, gaven til faren, samtidig som han lente seg frem for å betale sjåføren. Da han snudde seg for å se på henne igjen, var hun allerede ute på gata og sto og stirret opp mot huset.

«Pent hus. Når kjøpte de det?» sa hun da Jim slengte igjen bildøra.

«På den tiden man ikke behøvde å arbeide i to hundre og femti år bare for å få råd til depositumet. Forresten, må jeg be om unnskyldning på pappas vegne hvis han forsøker å legge an på deg.»

«Jeg har truffet ham før.»

«Ja, men du har aldri opplevd de grusomme scenene som kan oppstå når han har fått en drink og brisker seg på hjemmebane.» Jim smilte og banket hardt på døra med dørhammeren.

«Elskling! Jeg er så glad for at du kunne komme. Moren til Jim kom mot dem og kysset Jim lett på kinnene. Det oste Chanel av henne. Elisabeth Johnson var tynnere enn sist han hadde sett henne, kanskje litt mer dradd også, men hun skjulte det godt i en perlebesatt cocktailkjole og de dinglende armbåndene hun alltid hadde rundt håndleddene. «Melissa, så hyggelig å treffe deg igjen.»

«Følg etter meg,» sa hun muntert over skulderen, som om hun skulle guide dem rundt i en fremmed bygning i stedet for huset Jim hadde vokst opp i. «Du kjenner Tony og Clair, naturligvis, og Mr. og Mrs. Gillian er her.»

Jim ante ikke hvem hun snakket om, men det var han vant til. De stadig skiftende litterære og kunstneriske kretsene Elizabeth og Bryn Johnson beveget seg i betydde at det stadig dukket opp nye ansikter. Det ene kjendisnavnet ble erstattet av det andre. Bare faren gjensto som ankepunktet alt annet dreide seg rundt.

Og der sto han, akkurat som Jim hadde sett det for seg, med en albue støttet til marmorhyllen over peisen, og den ledige hånda viftet med et halvfullt glass, midtpunktet i en beundrerskare som omga ham.

«Jimmy!» brølte han og avbrøt seg selv midt i en anekdote. «Kom hit, gutten min, la meg få se på deg.»

Han omfavnet Jim i en bjørneklem og klasket ham på ryggen.

«Drink?»

«Hva er det vi feirer?» spurte Jim smilende.

Bryn Johnson betraktet ham et øyeblikk før han brast i latter.

«Typisk en Johnson å gå rett på sak. Alle andre har listet seg rundt elefanten i rommet og sagt noe diffust om en gyllen alder, nevnt hvor godt jeg ser ut.»

«Du ser godt ut.»

«Med tanke på at jeg nettopp har blitt slaktet. Temmelig bra til å være et levende lik, ja.»

Han provoserte som vanlig. Faktum var at han så godt ut til tross for et hjerteinfarkt for bare fire måneder siden. Når Jim tenkte på faren i sykehussengen, med grålig hud, rør og ledninger i nese og munn, skulle man ikke tro det var den samme mannen. Han hadde alltid vært sterk som en okse, både fysisk og i sin holdning til livet, og det hadde gjort Jim mer vondt enn han likte å innrømme å se ham ligge der så svak og sårbar.

«Pappa, husker du Melissa?»

«Selvfølgelig. Vi spiste lunsj sammen med dere. Anden var veldig god om jeg ikke husker feil.»

Da han gikk et skritt frem for å kysse Melissa, rødmet hun. I alle år hadde folk snakket mye om Bryn Johnsons usedvanlig gode utseende – de strålende blå øynene, det kullsvarte håret. Selv ved fylte sytti gjorde han inntrykk på kvinner.

«Til deg,» sa Melissa og overrakte whiskyflasken, som Bryn studerte omhyggelig.

«Tjuefem år gammel Old Talisker single malt. Veldig bra. Det må visst være fødselsdagen min i dag.» Han kikket bort på Jim.

«Ikke noe fra deg?»

«Den er fra oss begge,» sa Jim og flyttet litt urolig på seg. «Sommelieren på Munroe fikk tak i den for meg. Den er fantastisk. Virkelig bra årgang. Det ble bare tappet noen få tusen flasker,» sa Jim, men faren hadde allerede plassert den på peishyllen.

«Francis, Edward, Peter. Kom hit. Jeg tror ikke dere har truffet James Johnson. Mitt eget avkom. Flott fyr, ikke sant?»

Han presenterte seg kort for de tre mennene, en forlagsdirektør, en billedhugger og en skuespillforfatter.

«Er du også forfatter?» spurt Edward med det hvite, strie håret.

Jim ristet på hodet. «Jeg jobber i et eiendomsfirma.»

«Eiendom? Jeg trodde du var poet.»

«Han viste usedvanlige litterære evner på universitetet,» bemerket Bryn. «Saul, min amerikanske agent – ville gjerne skrive kontrakt med ham, men Jimmy ville ikke ha noe av det.»

«Det er lenge siden, pappa.»

«Isteden ble han lønnsslave. En skandale, ikke sant?» Latteren hans var høy og støyende.

Jim var ikke sikker på om faren hadde ment å såre ham. I sine mørke stunder kunne Bryn Johnson være brutal, nådeløs, pirke i hver eneste del av personligheten din til du følte deg fullstendig verdiløs. På den andre siden kunne bare et par velvillige ord fra ham pumpe deg opp til du følte deg som en oppblåst ballong. Jim hadde levd hele barndommen sin mellom disse to ytterpunktene, men nå om dagen såret det ham mest at faren var ambivalent når det gjaldt karrieren han hadde arbeidet så hardt for.

«Bra oppmøte,» sa han.

«Det er jo syttiårsdagen min, da.»

«Kommer Ian?»

Ian McConnelly var Jims gudfar. En venn av Bryn fra Cambridge-tiden. Han hadde en vellykket karriere som forfatter av humoristiske romanserier, og ble ansett som litterært beslektet med P.G. Wodehouse og hans Jeeves-fortellinger, men Bryn avviste dem som ‘dårlig underholdningslitteratur’.

«Jeg må gratulere ham med adelstittelen. Det er fantastisk,» sa Jim, som hadde fått en tekstmelding fra gudfaren om det, og var glad på hans vegne.

«Det var vel noen av de kongelige som syntes synd på ham,» sa Bryan med dårlig skjult forakt.

«Jaså?»

«Alzheimer.»

«Har Ian Alzheimer?» spurte Edward, som snudde seg og sluttet seg til samtalen igjen.

«Det er best for ham at han ikke glemmer selskapet i kveld,» sa Bryn og rynket panna.

«Pappa …»

«Hvem tror dere får Nobelprisen i år?» fortsatte han og snudde seg mot beundrerskaren.

Jim ristet på hodet og trakk i ermet til Melissa.

«Bli med meg, så finner vi oss en drink,» sa han.

«Hva med en omvisning i huset?» svarte hun og stakk armen sin innunder hans. «Jeg vil se gutterommet dit.»

Jim hadde ikke vært hjemme hos foreldrene på noen måneder, men det så ut som det alltid gjorde. Sigarrøyken hang i veggene på farens kontor, og lukt av støvete, gamle bøker trengte ut i gangene. Det gamle rommet hans var urørt. Stabler med vinylplater, alt i perfekt orden, la han merke til, sto under vinduet. De blå veggene var fremdeles prydet med plakater – den melankolske grafikken på et Joy Division-cover, et psykedelisk portrett av Hendrix – pluss en korktavle full av billetter fra Mud Club, Camden Palace og Wembley. Han forsøkte å huske når han sist hadde vært på en konsert, stor eller liten. Han hadde tatt med noen kunder på en jazzklubb for noen måneder siden, men var ikke sikker på om det telte.

Melissa sa hun måtte på toalettet, og Jim gikk ut på kjøkkenet for å fylle på glassene deres. Moren sto ved kjøkkenøya og fylte en glassbolle med cashewnøtter. Forbausende nok var det ingen andre der.

«Hygger du deg?» spurte hun og så opp på ham.

Hun leide aldri inn noen til å lage mat, sa det var bortkastede penger. Som datter til en offiser i det militære, hadde hun alltid vært praktisk anlagt, selv om ektemannen forlangte at de viste frem en viss fasade.

«Det virker som pappa har det topp.»

«Han er aldri lykkeligere enn når han er omgitt av mennesker han nesten aldri treffer.»

Jim kikket i kjøleskapet etter en kald øl.

«Trist å høre om Ian.»

«Ja. Men han gledet seg over å bli adlet. Men ikke ta det opp med faren din.»

«Jeg gjorde det. Det var visst et ømt punkt.»

«Ømt punkt? Han har vært som en skadeskutt bjørn siden det ble offentliggjort.»

«Men Ian er hans venn. Han burde da glede seg på hans vegne.»

«Teoretisk sett, ja,» sa moren lavt.

«Ikke vær redd, Melissa vil nok styrke egoet hans.» Han åpnet en ølboks og tok en stor, god slurk.

«Søt jente.»

Jim så opp og møtte morens sardoniske blikk.

«Noen planer om å gjøre en ærbar kvinne av henne? Eller er hun bare en av dine mange erobringer?»

«Mamma,» sa han.

«Skjønner ikke hvorfor jeg ikke kan spørre. Du nærmer deg førti, og det virker ikke som du har tenkt å sette ned tempoet.»

«Det er ikke et kappløp.»

«Nei, men likevel.»

Han tenkte på sitt møte med Celine Wood i selskapet på Munroe. Hva ville han ha gjort om hun hadde gitt ham telefonnummeret sitt? Han hadde aldri vært utro mot noen av kjærestene sine, men akkurat nå var han i tvil.

Elizabeth strakte hånda ut etter en vinflaske og skjenket seg et glass.

«Hvor gammel er hun, Jim? Trettifire, trettifem?»

«Vi har bare vært sammen et år, mamma. Hverken ekteskap eller barn har vært nevnt.»

Moren lo. «Det betyr ikke at hun ikke tenker på det.»

Tanken ga ham en tung følelse i magen. Det var ikke det at han hadde noe imot kone og familie i og for seg. Inntil nylig hadde han syntes synd på vennene sine som hadde forsvunnet inn i familielivet. Gutta han hadde gått på fylla med, spilt fotball med, raftet med i ville elvestryk, så han bare nå en sjelden gang. De sjeldne brunsjene på puber med lekeplass og barnepass, hvor de var heldige hvis de fikk ti minutters uforstyrret samtale på grunn av ungene, hadde tatt over. Men i det siste hadde han begynt å bli engstelig for å ende opp alene. Arbeidet fylte det meste av livet, men ikke helt, og bortsett fra Melissa, virket det som det var færre og færre mennesker å tilbringe fritiden sammen med. Men var hun den han ønsket å slå seg til ro sammen med? Han var ikke sikker.

«Ærlig talt, så virker hun veldig bra,» fortsatte moren. «Hun er jo advokat også. Hvorfor nøler du?»

«Kanskje fordi ‘veldig bra’ ikke er det jeg ser etter i en kvinne.»

Elizabeth nippet til vinen og kikket misbilligende på ham over kanten av glasset.

«Hva er det?» spurte Jim og følte seg utilpass under det granskende blikket.

«Du er vel ikke fremdeles opphengt i henne?»

«Hvilken henne?» spurte Jim uskyldig, selv om han visste utmerket godt hvem hun snakket om.

«Jim, du har verdens mest rosa brilleglass.»

«Ikke fortell meg hva jeg følte,» sa han og gikk straks i forsvar.

Elizabeth himlet med øynene. «Du traff en pike. Det gikk ikke. Så enkelt er det. I tillegg var dere bare barn, og det er nesten et helt liv siden.»

«Og hva skal det bety?»

«At du har du har brukt de siste tjue årene på å sammenligne andre kvinner med henne.»

Jim ristet sint på hodet og skulle til å spytte ut et sint svar, men Elizabeth rakte frem hånda og strøk ham over kinnet med håndbaken. Det var en så ukarakteristisk øm handling at Jim bråstoppet.

«Å, vennen min,» sa hun. «Jeg vil bare ikke at du skal la en idealisering av noe som egentlig aldri har eksistert, skygge over enhver sjanse til å oppleve lykken her i den virkelige verden.»

«Det gjør jeg ikke.» Han så på henne og deretter ned på vinflasken. «Jeg har faktisk blitt bedt om å reise ned til Casa D’Or.»

Det var den egentlige grunnen til at han ikke hadde sovet den natta. Han hadde snudd og vridd seg i sengen, og tankene hadde dreid seg bare om det huset, om minnene. Om henne.

«Hvorfor det?»

«Simon Desai vil kjøpe en historisk sørstatseiendom. Jeg viste ham et bilde av huset, og han vil at jeg skal ordne det. Frie tøyler.»

Elizabeth løftet glasset til munnen. «Vel, det kan jo hende det er til salgs.»

«Jaså?»

«Har du ikke hørt at David Wyatt døde for litt siden?»

«Nei, det visste jeg ikke,» sa han overrasket.

Selvfølgelig var det ingen grunn til at han skulle ha hørt det. Wyatt var en rik mann, populær og godt likt i sine egne sirkler, men han var ikke berømt, og ble ikke lagt vesentlig merke til utenfor sosietetskretsene i Nord-Georgia. Dessuten hadde Jim jobbet så hardt med Munroe at bomber kunne ha falt uten at han hadde lagt merke til det.

«Jeg kan ikke forestille meg at noen i familien vil beholde det,» la Elizabeth til og tok en cashewnøtt mellom fingrene. «Ikke etter det som skjedde der.»

Jim følte at hjertet begynte å slå fortere.

«Hvem tror du arvet huset?»

Elizabeth trakk uinteressert på skuldrene. «Kona, kanskje?»

Det var stille en liten stund.

«Du vet vel at Jennifer er gift.»

Jennifer. Han hadde ikke hørt noen – og aller mist moren – si navnet hennes høyt siden den gangen for lenge, lenge siden. Han ble forbløffet over hvor urolig det gjorde ham, til og med nå.

Han visste det selvfølgelig. Det gikk bare noen måneder mellom hver gang han gikk inn på Google for å søke på Jennifer Wyatt-Gilbert, og vanligvis fikk han opp et bilde av henne på et eller annet veldedighetsarrangement eller i et sosietetsselskap. Så han visste at hun hadde giftet seg med Connor Gilbert, barndomskjæresten, og at de bodde i New York. Det plaget ham ikke lenger – vel, ikke så mye i hvert fall. Alle kunne se at Jennifer hadde fått det livet hun var skapt for å leve, og at det var et liv uten ham.

«Ja,» sa han. «Jeg vet det.»

«Så kom deg videre, James.» Elizabeth hevet øyebrynene megetsigende idet Melissa kom inn i rommet. «Det er på høy tid. Synes du ikke?»