Ann-Christin Gjersøe

12

Hvite hjerter

Skyfri himmel

Persongalleri

Amelia Sandø: | sykepleierskeelev ved Ekely Hospital
Ingrid Sandø: | Amelias søster (kusine)
Ellinor Abildgaard: | hospitaldirektørens datter, Amelias lillesøster
Betty Gilje: | Amelias romvenninne, elev ved hospitalet
Mary Hayworth: | oversøster og forstanderinne ved hospitalet
Dr. Sophus Abildgaard: | hospitaldirektør, Ellinors far
Fru Martha Abildgaard: | hans hustru
Dr. Erik Grant: | tidligere overlege ved hospitalet
Helene: | hans datter
Peder Wiig: | farmasøyt, Ingrids forhenværende forlovede
Olav: | Ingrids sønn
Jomfru Aagot: | husholderske
Dr. Jens Lindholm: | hospitalets nye kandidat
Alexander Middelborg: | Ellinor og Amelias onkel
Alfred Middelborg: | Ellinor og Amelias morfar
Hartvig Meyer: | Olavs far
Cornelia Blommenholm: | Erik Grants søster

Dette hendte i forrige bok:

På Ekely fortviler Amelia over Cornelias strikse pleie av Helene, og en dag betror Helene seg til henne: Hun vantrives på hospitalet. Da doktor Grant får vite dette, forlater han Ekely sammen med datteren og flytter til en gård utenfor Tønsberg.

I Aasgaardstrand har Ingrid forlovet seg med Silas, men jomfru Aagot gjør alt hun kan for å forhindre det forestående ekteskapet. Silas setter hardt mot hardt og forlanger at jomfru Aagot forlater hans hus om hun ikke kan godta at Ingrid blir hans hustru. Formaningen faller jomfru Aagot tungt for brystet, og under en opphetet diskusjon snubler Silas, slår hodet og dør senere av skadene.

Hartvig og hans hustru tar det som en selvfølge at Olav og Victoria skal flytte til dem etter Silas’ død, men Ingrid har andre planer: Hun truer Hartvig med å fortelle hans hustru at Olav er sønnen deres om hun ikke får beholde Olav. Hartvig gir etter for trusselen, og Olav blir dermed værende hos Ingrid.

På Ekely faller Helene utfor bryggekanten ved et uhell, men Amelia redder henne opp av isvannet. Doktor Grant kommer senere til Amelias værelse for å takke henne. Da forstår hun at Cornelia er hans søster – og at Erik Grant gjengjelder følelsene hennes.

På Skippergaarden ser Ellinor frem til amerikareisen, men moren blir syk i siste øyeblikk, og Ellinor må derfor legge ut på reisen uten henne …

Slik sluttet forrige bok:

Titanic ville synke. Det var bare spørsmål om tid. Ellinor hadde klamret seg til håpet om at skipet ikke kunne synke, men øynene løy ikke for henne. Om kort tid ville skipet være under vann. Alt hun så rundt seg, ville snart forsvinne ned mot havbunnen.

Hun bestemte seg ikke. Det var som om hendene løsnet grepet om det kalde metallet av seg selv. Så kikket hun ned mot sjøen under seg. Vannet virvlet rundt, sjøgrønt og sydende av luftbobler fra det synkende skipet.

De norske guttene var ikke å se.

I et glimt gikk tankene hennes til Alexander. Hun kunne ikke lenger høre orkesteret spille, de hadde sluttet for lengst, uten at hun hadde lagt merke til det. Men hun kunne ikke gå for å lete etter ham. Han måtte redde seg selv, slik hun også måtte.

I neste øyeblikk kjente hun at hun svevde gjennom luften. Hun kavet med bena og armene i et eviglangt øyeblikk før hun traff vannet.

Kanskje var det smerten da hun traff vannet, kanskje var det kulden. Men det var som om kroppen hennes ble lammet. Hvert lem, hver muskel, hun klarte ikke å røre seg. Klarte ikke å kjempe mot kulden, mot mørket og de dragende kreftene i vannet.

Hun ble trukket nedover, virvlet rundt, uten å vite hva som var opp, hva som var ned. Hun ville snappe etter været, trekke luft ned i lungene, men kunne ikke. Hun forsøkte å sparke fra med bena og svømme mot det eneste hun kunne få øye på: et flimrende, morildgrønt lys, men hun var ikke sterk nok til å måle krefter med det kalde, bitende havet.

Så lukket mørket seg om henne.

1

Atlanterhavet, 15. april 1912

Ellinor kavet med armene. Med bena. Uten å se, uten å kjenne annet enn kulden som spiste seg inn i henne. Uten å kunne trekke luft ned i lungene.

Jeg kommer til å dø. Her, i det iskalde vannet. Nå.

Nå.

Hun forsøkte å sparke fra med bena på ny da hun merket det. Hun hadde viklet seg inn i en taukveil eller taljeløper, hun visste ikke. Men tauet snodde seg rundt den ene armen hennes og strammet hardere og hardere til.

Febrilsk forsøkte hun å frigjøre seg fra tauet, som dro henne stadig lenger ned mot dypet. Hun måtte komme løs, hun måtte …

Hun visste ikke hvordan hun klarte det, men med ett var det som om hun var vektløs, som om hun svevde i vannet. Men hun klarte ikke å bevege seg, klarte ikke å få lemmene til å lystre. Klarte ikke å svømme.

Over henne, langt der oppe, så hun det morildgrønne, flimrende lyset og visste at det var dit hun måtte svømme. Men det var for langt. Hun orket ikke, hun hadde ikke mer luft i lungene. Hadde ikke flere krefter.

Alt hun ville, var at det skulle ta slutt.

Mørket lukket seg om henne, som en beskyttende hånd, da hun kjente det. Bena sparket fra i vannet, og armene tok svømmetak etter svømmetak opp mot det grønne lyset. Som om det ikke var hennes kropp, hennes krefter. Som om noen løftet henne opp fra dypet til hun til slutt fikk hodet over vannet.

Hun hørte seg selv gispe, hoste og harke mens hun slo med armene for å holde seg flytende. Så kaldt. Så hinsides kaldt. Hun merket hvordan lemmene stivnet, hun kunne ikke lenger kjenne fingrene eller føttene. Og tankene …

Jeg klarer ikke å tenke. Klarer ikke å røre meg.

Så hørte hun dem. Skrikene. De andre passasjerenes skrik. Og den skjærende lyden. Lyden av skipet.

Foran henne reiste akterenden seg til værs idet lysene fra skipet blinket faretruende.

Mørkt. Lyst.

Dørgende mørkt.

Lyden som fulgte, var som et drønn. Buldrende og dyp, ulikt alt annet hun hadde hørt. Men hun enset det ikke. Det eneste hun brydde seg om, var glimtet av det hun nettopp hadde fått øye på. For bare noen få meter til høyre for henne hadde hun sett bølgene slå mot en av klappbåtene.

Hun kastet seg rundt, hevet først den ene armen, så den andre, kavet seg frem, sparket fra med bena, før hun gjorde det samme igjen. Og igjen. Til hun var fremme ved livbåten og kunne legge armene over relingen.

Noen ropte til henne, men hun forsto ikke ordene. Men de måtte hjelpe henne. Hun klarte ikke å hale seg opp i livbåten.

«Help … help me.»

Hørte de henne ikke?

Hun forsøkte å rope høyere, men de kunne ikke ha hørt henne. Det eneste hun hørte, var opprørte røster. Det eneste hun så, var sinte ansikter. Og nå forsto hun hvorfor. Klappbåten var halvfylt med vann. De ville ikke ha flere passasjerer om bord, av frykt for at livbåten skulle synke.

Hun visste ikke hvordan hun klarte det, for hun eide ikke flere krefter. De hadde for lengst tatt slutt, men hun visste at hun ville dø i isvannet om hun ikke klarte å komme om bord.

Kanskje hadde ikke de i båten styrke til å stanse henne, for ingen rørte seg da hun ålte seg over relingen og rullet ned i dørken.

Hun ble liggende i sjøvann og fikk kavet seg opp på knærne, før hun grep fatt i relingen igjen, men det myke stoffet rundt båtsiden ga etter, og mer sjøvann flommet inn.

Ukvemsordene haglet over henne da hun trakk seg bort fra relingen og kravlet seg frem til en ledig plass i baugen, der hun krøp sammen.

Kulde. Hvordan kunne kulde gjøre så vondt? Som tusen stikkende kniver?

Hun forsøkte å holde rundt seg selv og skjøv brystkassen ned mot knærne for å bevare den lille rest av varme hun hadde i kroppen.

Noen måtte komme. Kanskje en av de andre livbåtene? Denne var i alle fall ikke et blivende sted. Eller kanskje et annet skip var underveis, for å komme dem til unnsetning?

Hun skalv så kraftig at tennene klapret i munnen. Men noen ville snart komme. Noen måtte komme.

Et voldsomt drønn fikk henne til å gløtte opp og bort mot Titanic.

Herren, min Skaper.

Et øyeblikk glemte hun kulden. De tusen stikkene. For foran henne smalt skipets akterende ned i sjøen igjen, etter at skipet hadde knekt i to. Og idet akterenden dundret ned i sjøen, kom bølgen. Bølgen av sjø, men også av skrik. Redselsfulle hyl, fylt av dødsangst.

Hun tok seg til ørene, men klarte ikke å ta blikket fra det som utspilte seg foran henne mens nye brottsjøer slo inn over klappbåten.

På ny vippet skipets akterende opp mot den svarte nattehimmelen, men selv om hun presset hendene mot ørene, klarte hun ikke å stenge ute lyden av de arme, fortapte sjelenes skrik. De falt som livløse dukker mot havflaten, men noen klamret seg fremdeles til skipets rekkverk og annet de kunne gripe fatt i.

Det var ingenting hun kunne gjøre, annet enn å se hvordan den siste rest av skipet ble slukt av havet, sammen med alle dem som ikke hadde fått plass i livbåtene.

Det ene øyeblikket hadde skipet vært der, det neste var det borte. Forsvunnet, på vei ned mot Atlanterhavets bunn.

I brystet stilnet hjerteslagene hennes.

Hvor mange døde akkurat nå? Og nå? Titalls? Hundrevis? Druknet de? Frøs de i hjel?

Og Alexander? Hvor var han? Hadde han klart å komme seg i trygghet i en av livbåtene?

Hun måtte se vekk. Så mange. Så uendelig mange. Så mange liv. Så mye redsel.

Hun gløttet bort på de andre i klappbåten. Noen stirret stivt fremfor seg. Andre satt med øynene lukket mens de holdt rundt seg selv. Ingen sa noe. Ingen vekslet et ord eller et blikk. Ingen så ut mot de hundrevis som lå og kavet og skrek i vannet. Alle var vendt inn mot seg selv, fanget i sine våte klærs stive kulde og i redselen for selv å miste livet.

Skrikene, hørte de ikke skrikene? Skrikene fra alle de hjelpeløse ute i sjøen?

Hun ville rope ut at de måtte hjelpe dem, at de måtte ro bort til dem, der de lå og kjempet for livet i havet, men hun klarte ikke å få frem et ord.

Klappbåten hadde ikke engang årer, så hun. Men ingen av de andre båtene rodde mot det dødsangstfylte menneskehavet. Ingen.

De rodde i stedet vekk.

Hun bøyde nakken, lukket øynene og lot seg omfavne av maktesløshetens befrielse. Det var ingenting hun kunne gjøre. Ingenting.

Hun kjente tankene duve og kroppen bli tyngre.

Så trett. Hun var så trett.

Hun visste ikke hva som rev henne ut av den lokkende søvnen. Kanskje var det kaldt vann som sprutet i ansiktet hennes. Kanskje var det smertene i føttene. Eller protestene fra mennene i båten da en stakkar forsøkte å klatre opp i båten. Selv klarte hun hverken å si noe eller røre seg. Kanskje var det også derfor ingen av de andre mennene klarte å stanse den røslige karen fra å ta seg opp i livbåten.

Som et slakt falt han ned mot dørken.

Først da hun hørte ham sverge høylytt, gjenkjente hun ham. Det var en av de norske mennene hun hadde stått sammen med på båtdekket før hun hoppet i sjøen.

Hva var det han het igjen? Ola?

Hun var så gjennomfrossen at hun ikke klarte å åpne munnen. Hvor lenge hadde han svømt rundt i isvannet? Det virket som en evighet siden hun selv hadde kjempet seg opp i båten. Ropene om hjelp der ute i nattemørket var i ferd med å stilne.

Hun var for trett til å holde øynene åpne, men forsøkte å kjempe imot søvnen, for hun visste at den kunne bli hennes siste. Alt hun behøvde å gjøre, var å gi slipp og gli inn i den byssende, lune hvilen, så ville hun være befridd fra kulden, skrikene, smerten. Hun ville være tilbake i den tiden da hun var et barn i sin mors favn. Til den gangen alt hadde vært varmt og godt.

Til en varm sommerettermiddag da luften var sløret av gyllen, solblå august, av humler og bier som summet i skjærsminen i hagen hjemme på Skippergaarden. Til en sommerdag da hun kunne løpe barbent over stranden og kjenne den myke, varme sanden under føttene, før hun om kvelden la seg i sengen, solbrun, trett og med et smil om munnen.

Før moren kysset henne på pannen, og hun kunne gli inn i sorgløse drømmer.