Elisabeth Hammer

13

Skumringstid

I djevelens fotspor

Personer

Rakel Ovreid – seriens hovedperson

Hanna Ovreid – Rakels fostermor

Halvor Ovreid – Rakels avdøde fosterfar

Gunda Ovreid – Halvors mor og Rakels fosterfarmor

Esther Rønning – Rakels fostertante, Halvors søster

Peder Rønning – Esthers mann

Jenny Hoem – Rakels venninne

Trygve – Jennys bror, bor hos Esther og Peder Rønning

Oscar – Jennys bror, bor hos familien Smith

Syver Svartangen – nabo til Ovreid, død

Ingvald Svartangen – far til Syver

Ask Bergan – lensmann på Skoppum, Rakels forlovede

Amelia Horgen – Bergans søster

Lars Disen – sakfører og eier av Raet gård

Eilert Holm – dreng på Svartangen gård

Dangfart Lomvi – prest

Løytnant Bakke – Jennys tidligere arbeidsgiver

Erich Bakke – Løytnantens sønn

Inga – kjøkkenpike på Ovreid gård

Jens – dreng på Ovreid gård

Mikkel Ovreid – Halvor og Esthers bror

Stina Heimlund – Eilerts venninne

Slik sluttet forrige bok:

Ordene hans slo nesten pusten ut av henne. Han hadde allerede snakket med herr Reiersen. Dette var et gjennomtenkt forslag, ikke noe han var kommet på i løpet av en dag eller to. Han hadde planlagt det helt fra første stund, da hun ble invitert til formiddagsmat og herr Reiersen dukket opp helt uventet. Det hadde ikke vært en misforståelse, men iskald beregning.

Det var dette Ask hadde forstått, innså hun. Grossereren ville bare utnytte henne, bruke henne i sitt spill om makt og penger. Men det kunne han bare glemme.

– Herr Reiersen er absolutt en god ektefellekandidat, sa hun så rolig hun kunne. – Men ikke for meg. Jeg skal ekte Ask Bergan.

Hun så ham inn i øynene uten å vike.

– Jeg forbyr deg det, svarte han bestemt.

– Det kan du ikke, svarte hun skarpt. – Jeg skal gifte meg med ham, og du har ingen rett til å bestemme …

Han slo hånden så hardt i skrivebordet at det drønnet. Rakel fór forskrekket sammen.

– Jeg har all rett i verden! brølte han.

Ansiktet var mørkerødt av sinne, og en blodåre dunket faretruende i tinningen. – Det dokumentet du holder i hånden, slår fast at jeg er din far. Det er derfor jeg som styrer over din fremtid, og jeg har bestemt at du skal ekte skipsreder Konrad Reiersen!

Kapittel 1

Horten, slutten av juli 1856

Hjertet galopperte i brystet på Rakel. Frykten satt i kroppen etter det overraskende smellet fra grossererens hånd mot skrivebordet. Det var kommet så uventet. I det ene øyeblikket fremla han helt rolig som et forslag at hun skulle ekte rederen. I det neste var han rasende og forlangte at hun giftet seg med Konrad Reiersen.

Han kom til å tvinge henne om hun ikke gjorde det frivillig, innså hun. I det samme tanken var tenkt, senket en ro seg over henne. Hun trakk pusten dypt inn og løftet blikket. Grossereren sto bøyd over skrivebordet, fortsatt med håndflaten hvilende mot bordplaten. Han rettet seg opp uten å slippe blikket hennes.

– Dette dokumentet, sa hun og hevet kull-lysningen opp foran ham. – Det gir deg rett til å kalle meg din datter, men det betyr ikke at jeg uten videre anser deg som min far eller at jeg finner meg i at du bestemmer over meg.

Fingrene krummet seg. Hun hadde mest lyst til å krølle dokumentet hardt sammen, eller enda bedre, rive det i fillebiter og kaste det på gulvet så hun kunne trampe på det. Men hun behersket seg og holdt blikket hans fast. – Du kan ikke tvinge meg til å ekte rederen, og nå vil jeg at du går.

– Rakel …

– Jeg vil at du går, gjentok hun, skarpere denne gangen. – Nå med en gang. Vi har ikke mer å snakke om.

Stemmen dirret av tilbakeholdt raseri, og hun håpet det også var synlig i blikket.

En liten stund sto han og gransket henne. Så slo han blikket ned og slapp pusten tungt ut.

– Ja vel, sa han lavt. – Men før jeg går, er det en ting jeg vil be deg om.

– Du har ingen rett til å be meg om noe som helst, svarte hun skarpt. – Jeg skylder deg ingenting.

Han knep øynene sammen og fikk henne til å angre på svaret sitt. Hun visste ikke hva han ville gjøre når han ble utfordret, slik hun nå hadde gjort.

– Jeg forstår at du føler det slik, svarte han kort. – Men jeg vil likevel be deg om å tenke deg nøye om. De følelsene du har for Bergan hindrer deg i å tenke klart. Om du holder deg unna ham en stund, vil du endre mening og forstå at jeg har rett.

– Jeg kommer ikke til å endre mening.

Hun la armene i kors og stålsatte seg for motargumenter.

Men de uteble. Grossereren gikk til døren.

Rakel ville ikke møte blikket hans. Hun stirret bare rett fremfor seg og overså ham så godt hun kunne.

Først da hun hørte at døren lukket seg bak ham, slapp hun armene ned langs siden og lot følelsene velte frem.

Hun støttet seg til skrivebordet og hev etter pusten. Fortvilte hikst unnslapp henne uten at hun kunne gjøre noe for å hindre det.

– Rakel? Amelias forsiktige stemme lød fra døråpningen.

Rakel kikket bort på henne, men fikk ikke frem et ord. Det trengtes heller ikke. Amelias ansikt var fullt av bekymring, og hun kom løpende bort og la armene om henne. Rakel lente pannen inn mot skulderen hennes og lot gråten komme.

Hun forklarte Amelia hva grossereren krevde av henne, og Amelia rynket øyenbrynene og så på Rakel med et blikk som var forståelsesfullt, men uten spor av overraskelse.

– Dette kommer ikke uventet på deg, gjør det vel? slo Rakel fast da hun hadde fått litt mer kontroll over stemmen.

– Ikke at han kunne gjøre noe slikt, nei, bekreftet Amelia. – Men jeg forsto ikke at det var årsaken til at han tok med seg herr Reiersen hit.

Rakel tørket tårene.

– Han lurte meg, sa hun lavt. – Jeg trodde at han …

Brått var det vondt å tenke på, og hun fikk ikke frem resten av ordene. For hun hadde oppriktig trodd at han ønsket å være hennes far. Da grossereren dukket opp og ga så tydelig uttrykk for at han ønsket å ha henne i livet sitt, hadde det gjort henne glad. Selv om hun visste hva slags mann han var, hadde hun anstrengt seg for å finne de gode sidene hans. Hun hadde til og med kranglet med Ask fordi han var skeptisk.

– Du behøver aldri å se ham igjen, sa Amelia. – Han slipper ikke inn i dette hus så lenge det er jeg som bestemmer.

– Takk, hvisket Rakel. – Men jeg vet ikke om det er mulig å unngå.

Hun holdt opp dokumentet så Amelia skulle få se. – Han har et papir på at jeg er hans datter.

– Vi river det i stykker! utbrøt Amelia. – Jeg kan tenne i peisen, og så kan vi brenne opp restene. Ingen vil noensinne få se det, og han kan ikke bevise noe som helst.

– Jeg skulle ønske det ville være nok, sa hun nedstemt. – Men dette er neppe en original.

Hun løftet det opp og fikk mistanken bekreftet. Det var påskrevet at det kun var en kopi, attestert av sorenskriveren selv.

– Vi kan ikke gi oss, Rakel, sa Amelia bestemt. – Ask vet nok hva vi skal gjøre. Han kommer aldri til å finne seg i dette. Vi reiser til Gråtjønngården i morgen tidlig, bestemte hun.

– Nei, svarte Rakel. – Det er ikke stort Ask kan gjøre, og jeg vil ikke gi grossereren enda en grunn til å mislike ham. Men jeg har kanskje en idé. Jeg vil forsøke det først.

– Hva slags idé? spurte Amelia, og Rakel fortalte henne hva hun hadde i tankene.

– Tror du det vil føre frem? spurte Amelia tvilende.

– Det er den eneste muligheten jeg har, svarte hun. – Jeg må gjøre et forsøk.

Kapittel 2

Eilert var så redd at han hakket tenner. Han løp alt han maktet langs elvebredden og oppover mot dammen. Høye stemmer lød bak ham, fra herr Mikkel og herr Disen. De ropte at han skulle stanse, men Eilert halset videre. Han så for seg Syvers dødskamp i elven og herr Mikkels tilfredse glis mens han holdt Syver under vann. Alt han kunne tenke på var å komme seg vekk.

Han skottet seg over skulderen mens han løp, for han klarte ikke å la være. Herr Mikkel kom etter og brøytet seg gjennom buskas og grener. Trampet seg frem. Det lød som om han hadde en okse etter seg. Bak ham kom herr Disen.

Eilert skulle akkurat til å snu seg tilbake da han snublet i en stein og falt så lang han var. Det ene kneet fikk seg en hard smell i sammenstøtet. Smerten skjøt opp gjennom kroppen. Da han forsøkte å reise seg igjen, sviktet kneet. Han kunne ikke løpe lenger. Fortvilet hinket han opp fra elvekanten og lette etter et gjemmested. Han fant det under skjørtene på et grantre. Raskt kom han seg under de lave grenene og krabbet så langt inn mot stammen som han kom.

Bakken var dekket av gule barnåler som stakk mot huden. Noen tørre smågrener sto rett ut fra stammen og skrapte ham i ansiktet. Men han enset det knapt. All hans oppmerksomhet var vendt mot stemmene han hørte nærme seg.

Han knep øynene hardt sammen. Hadde de sett ham da han gjemte seg? Han foldet hendene. Kjære Gud i himmelen, ba han stumt, men lenger kom han ikke.

Tunge skritt stanset rett ved treet.

Eilert hikstet til og holdt pusten.

– Kom frem, sa herr Mikkel. Bestemt, men rolig.

Eilert svarte ikke.

– Jeg skal ikke gjøre deg noe, fortsatte han.

Eilert trodde ham ikke.

Uansett klarte han ikke å bevege seg, for alt hadde låst seg i ham. Han kunne ikke annet enn å bli sittende og håpe at dette bare var et mareritt han snart ville våkne fra.

Brått ble de største grenene trukket til side, og lyset falt på Eilert. Så grep herr Mikkel ham hardt om anklene og trakk ham frem. Eilert skrek og forsøkte å sparke, men det nyttet ikke. Han ble dratt brutalt ut i dagslyset.

Herr Mikkel bøyde seg truende over ham. Herr Disen kom også til og så ned på ham mens han støttet seg på lårene og hev etter pusten.

– Hva nå? presset herr Disen frem og så på herr Mikkel med en bekymret rynke i pannen.

Eilert så desperat på herr Disen. Han hadde vært så snill mot ham da han arbeidet på skolen. Men herr Mikkel overså herr Disen. Blikket var festet på Eilert, og Eilert torde knapt å røre seg.

– Du kan ikke drepe ham, fortsatte herr Disen med anstrengt stemme. – Han er bare en unge.

– En unge som vet altfor mye, svarte herr Mikkel.

– Ingen vil høre på ham, innvendte herr Disen. – Hans ord betyr ingenting.

– Hold kjeft, sa herr Mikkel, fortsatt uten å ofre herr Disen et blikk. Det var bare Eilert han stirret på.

– Hva så du? spurte han brått. – Svar ærlig, så kanskje du får leve.

Eilerts munn var knusktørr. Han fikk ikke frem en lyd.

– Nå? Herr Mikkel lente seg litt frem med hånden hevet og på høyde med Eilerts hals. Klar til å gripe ham og klemme livet ut av ham slik han hadde gjort med Rufsen.

Eilert kremtet.

– Jeg så, begynte han og stoppet litt opp. Stemmen var hes og sped. – Syver, han druknet.

Han så at herr Mikkel ikke likte det han hørte. Svar ærlig, hadde herr Mikkel sagt. Eilert tok mot til seg og fortsatte stille, men bestemt: – Du druknet ham.

Et kaldt smil gled over herr Mikkels ansikt.

– Du er modig, sa han og bøyde seg ned. Eilert kjente pusten stanse i brystet. Frykten raste gjennom ham og gjorde ham iskald og brennende varm på en og samme tid. Nå skjedde det.

Men herr Mikkel grep tak i skulderen hans og trakk ham opp på føttene.

– Det du så ved elven, skal du glemme, sa han, og Eilert hørte et sukk av lettelse fra herr Disen. – Det var ingen ved elva da du kom, og du så ingenting. Hører du det?

Eilert nikket ivrig.

– Jeg så ingenting, svarte han. – Det var ingen ved elva.

– Det er best at du husker det, sa herr Mikkel og knep øynene sammen. – For hvis ikke, skal jeg gjøre det samme med din mor som jeg gjorde med den skabbete kjøteren din. Jeg måtte bruke mye kraft, men til slutt knakk nakken med et smell.

Han gliste stygt.

Eilerts øyne ble fulle av tårer av minner og frykt.

– Jeg skal ikke glemme det, jeg sverger, sa han gråtkvalt. – Ikke skad mor, vær så snill!

– Hold kjeft, du, så får hun leve, svarte herr Mikkel. – Men jeg advarer deg. Jeg vil få vite det om du så mye som tenker på å snakke. Da dør hun, og det er din skyld. Forstår du det?

Neste morgen satt Eilert på kjøkkenet med morgenmaten og så på moren. Hun nynnet for seg selv mens hun vasket ut av grøtkjelen. Etter at moren nesten døde sommeren før, hadde herr Ingvald sørget for at Syver lot henne være i fred. Siden hadde hun vært gladere enn Eilert kunne huske å ha sett henne, og han hadde vært takknemlig for at herr Ingvald hadde holdt ord. Men nå hadde han satt henne i fare. Han kunne aldri fortelle noen hva han hadde sett.

Han løftet på skjeen og så på den stivnede og kalde grøten. Matlysten var helt borte, og han hadde ikke klart å få i seg mer enn et par skjeer.

– Du er vel ikke i ferd med å bli syk? spurte moren da hun snudde seg og så hvor mye grøt han hadde igjen i skålen. Hun la en hånd på pannen hans før han rakk å svare og fikk et lettet uttrykk i ansiktet da hun ikke kjente noen feber.

– Jeg har litt vondt i magen, sa han og la fra seg skjeen. – Jeg er ikke sulten.

– Du som vokser så fort og skal arbeide så hardt, må få i deg mer mat, sa hun bekymret.

Herr Ingvald kom gående inn på kjøkkenet før Eilert kunne svare.

– Har noen av dere sett Syver? Han så på dem etter tur.

Eilert slo blikket ned med det samme og ristet fort på hodet.

– Ikke siden i går, svarte moren. – Han skulle på skjenkestua, tror jeg.

– Han har ikke kommet hjem i natt, svarte herr Ingvald. – Sengen er ikke brukt, og støvlene hans er borte.

– Kanskje han har stått opp tidlig? foreslo moren.

– Syver? Ingvald fnøs. – Nei, den latsabben står aldri opp så tidlig, og han rer vel aldri sin egen seng? Han løftet på et øyenbryn.

Eilerts mor ristet fort på hodet og tørket hendene på forkleet. Det var hennes oppgave.

Herr Ingvald gikk bort til svartovnen og skjenket seg en kopp kaffe fra kjelen, før han snudde seg mot Eilert.

– Hvis du ser at han kommer hjem når du er på sauejordet, så hent meg i fjøset.

– Ja vel, herr Ingvald, svarte Eilert.

Det var en grå og overskyet sommerdag. Selv om sola ikke var fremme, var det varmt da Eilert gikk ut. Han fant frem bøttene han trengte. Så løp han frem og tilbake mellom brønnen og beitene. Vanntrauene måtte fylles opp både hos sauene og oksekalvene, og det var en tung oppgave. Men han var glad for å ha noe å gjøre, noe som kunne holde tankene unna. Av og til, når han glemte seg, gled blikket ned mot elva, og han så for seg hvordan Syver hadde kjempet for livet. Han ristet på hodet og arbeidet enda hardere for å holde minnene unna.

Da han var ferdig med å vanne, dirret både armer og ben av anstrengelsen. Det fristet å sette seg ned et øyeblikk, men han kunne ikke. Herr Ingvald var alene i fjøset og trengte hjelp til å få det tørkede høyet på plass.

Hesten sto bundet nedenfor låvebrua med høyvognen bak. Eilert klappet den mørkebrune vallaken i forbifarten og fortet seg opp låvebrua.

– Er du ferdig med å fylle i vanntrauene allerede? spurte herr Ingvald da Eilert kom inn på høyloftet.

– Ja, jeg prøvde å være rask, sa han. – Tenkte du trengte hjelp her inne.

Herr Ingvald kjørte greipet ned i høyet og lente seg mot håndtaket.

– Det er god hjelp i deg, Eilert, sa han. – I motsetning til den latsabben av en sønn jeg har.

Han fikk et trist drag over ansiktet og tok tak i greipet igjen. – Men han pleier nå å komme hjem om natten, mumlet han og ga seg i kast med høyet på nytt.

En stund arbeidet de i stillhet. Eilert slet med dårlig samvittighet, men sa ingenting. Det kunne han ikke.

Da det lød skritt, kikket herr Ingvald opp med håp i blikket.

– Syver? ropte han.

Skrittene kom nærmere, tunge skritt. Eilert gikk lenger inn på høyloftet, så han var delvis skjult bak en haug med tørt høy. Det var ikke Syver som kom, det visste han jo, men han hadde en anelse om hvem det kunne være.

– Det er bare meg, Ingvald, lød herr Mikkels stemme.

Eilert krympet seg og gjorde seg så liten han kunne.

– Jeg trodde det var Syver, mumlet herr Ingvald. – Hva vil du?

– Det samme som deg, svarte han lett. – Jeg leter etter Syver. Sover han?

Eilert bet tennene hardt sammen. Selv om han fryktet herr Mikkel, blusset sinnet varmt i brystet over nabobondens frekkhet.

– Nei, svarte herr Ingvald. – Han kom ikke hjem i natt.

– Nei vel? sa herr Mikkel og lød kvalmende blid.

– Han skulle på skjenkestua, mumlet herr Ingvald. – Du får gå dit og lete.

– Det skal jeg, svarte herr Mikkel. Det hørtes ut som om han begynte å gå, men så stanset skrittene.

– Du, Ingvald? Jeg skulle ønske vi ikke var uvenner, vi som er halvbrødre. Mor maser stadig på meg om at vi må finne ut av det og skvære opp oss imellom.

– Du kan takke deg selv for uvennskapet mellom oss, svarte herr Ingvald skarpt. – Jeg glemmer ikke at du slo meg halvt fordervet for ikke så lenge siden. Jeg venter fortsatt på en unnskyldning for det.

Eilert skottet ut gjennom en glipe i høyet. Han så at herr Mikkel gliste og trakk på skuldrene.

– Gjør som du vil. Glem bare ikke at jeg forsøkte å strekke ut en hånd.

Så gikk han.

De hadde vært ute på jordet og hentet inn resten av det tørkede høyet da de fikk besøk igjen. Eilert satt oppå høylasset på hengeren, og herr Ingvald styrte hesten mot låvebrua da de så at det sto noen og ventet på dem.

Lensmannen.

Eilert ble klam i hendene og tørr i munnen og kikket opp på herr Ingvald på kuskesetet.

– Ptro! ropte bonden og holdt igjen hesten da de var på siden av lensmannen. Herr Bergan tok hestens hodelag og holdt den i ro mens herr Ingvald hoppet ned.

– Lensmann Bergan? sa han. – Hva bringer Dem hit i dag?

– Jeg har noe å fortelle Dem, begynte lensmannen. – Syver, han …

– Hva har han gjort nå? avbrøt herr Ingvald. – Sitter han i arresten for fyll og faenskap?

– Nei, svarte lensmannen alvorlig.

Eilert slo blikket ned. Han visste hva som kom, og han ville ikke se på herr Ingvald. Han knep øynene sammen, for å stenge ute synet av Syvers dødskamp. Men det nyttet ikke, siden bildene kom innenfra.

– Jeg har dessverre et tungt budskap, fortsatte lensmannen. – Syver ble funnet druknet i morges av noen fiskere ved Borrevannet.

– Druknet? Herr Ingvalds stemme lød sprø og fremmed. Selv med øynene lukket, kunne Eilert se for seg hvordan husbondens ansikt var fortrukket i smerte.

– Jeg beklager, sa lensmannen. – Han er hos doktoren om De ønsker å se ham.

Det var stille en liten stund, og så kremtet herr Ingvald.

– Var det et uhell? Stemmen var full av fortvilelse.

Eilert lukket opp øynene. Herr Ingvalds ansikt var dratt og fremmed og øynene blanke.

– Vi vet ikke, svarte lensmannen. – Vitner har opplyst at han drakk tett på skjenkestua i går ettermiddag og tidlig kveld. Han kan ha falt uti på vei hjem.

– Det er grunt i enden av Borrevannet, der stien går, sa herr Ingvald tonløst, men så hørtes han mer og mer sint ut: – Og Syver er både sterk og svømmedyktig. Han kan ikke bare ha falt uti og druknet. Det nekter jeg å tro. Dette er drap!

Eilert hikstet til da han hørte herr Ingvalds utbrudd, og øyeblikkelig vendte husbonden blikket fra lensmannen og over på ham.

– Eilert? Vet du noe om dette? Kjenner du til hvem Syver var sammen med i går kveld?