Prinsesse Märtha Louise Elisabeth Nordeng

SENSITIVE BARN

Det høysensitive barnet fra nyfødt til tenåring

Prinsesse Märtha Louise Elisabeth Nordeng

SENSITIVE BARN

Det høysensitive barnet fra nyfødt til tenåring

Skrevet i samarbeid med Kjersti Salvesen

INNHOLD

FORORD

INNLEDNING

Hva er høysensitivitet?

ER BARNET MITT HØYSENSITIVT?

Typiske trekk hos ekstra sensitive barn

De følsomme orkidébarna

FØDT SENSITIV

Høysensitiv mamma

Fødselen

Den første tiden

DET TRYGGE, SENSITIVE BARNET

Å oppdage sin egen sensitivitet

De ekstra følsomme guttene

Fordelaktig følsomhet

Yoga for høysensitive barn

FORELDER TIL ET HØYSENSITIVT BARN

Lytt til deg selv og til barnet

Følelser

Noen praktiske utfordringer

HØYSENSITIVITET I FAMILIEN

Forskjeller mellom høysensitive og ikke-høysensitive barn

Ferier

Overganger

Høytider og spesielle dager

Skilsmisse

HØYSENSITIVE BARN I BARNEHAGEN

Finn en barnehage som passer for ditt barn

Barnehagestart

EQ-barnehager

Å ta barnets følelser på alvor

HØYSENSITIVE SKOLEBARN

En ny og krevende hverdag

Steinerskolen

Skolestart

Friminutt

Etter skolen

Bursdager

HØYSENSITIVE TENÅRINGER

Høye krav og mange valg

Å være seg selv

Sosiale medier

Dataspill

Høysensitive foreldre må gi mer slipp

ETTERORD

ØVELSER

KILDER

FORORD

Å møte et barn handler om å møte et menneske. Som voksne er det vår oppgave å møte ethvert barn på en måte som gjør at det lille mennesket kan få lov til å utvikle sitt potensial.

Ny forskning fra 2018 tyder på at andelen høysensitive barn er høyere enn man tidligere har trodd. I en omfattende studie utført av Michael Pluess, Elham Assary, Francesca Lionetti, Kathryn J. Lester, Eva Krapohl, samt Elaine N. og Arthur Aron, antydes det at så mange som 30 prosent kan være født med et mer sensitivt nervesystem. Det innebærer at de sanser mer og fanger opp mer informasjon enn majoriteten av alle barn. Å bearbeide alle disse følelsene og inntrykkene er en krevende prosess, og det kan noen ganger føre til at barna blir slitne, oppspilte, sinte, lei seg, fraværende, utagerende eller at de får problemer med å fokusere og konsentrere seg.

De særlig sensitive barna er ekstra vare på hvordan vi møter dem. Får de øyekontakt? Hva forteller blikket? Lytter den voksne egentlig til det de sier? Mangler det ikke litt varme og entusiasme i toneleiet? Mange som er voksne i dag, opplevde at de ikke ble sett og møtt som de følsomme barna de var.

I den forrige boken vår Født sensitiv forteller vi hvordan vi opplevde å vokse opp som svært følsomme barn. Om utfordringene og fordelene. Mange har i etterkant fortalt oss at de lurer på om barnet deres er høysensitivt. «Men hvordan kan vi finne ut om hun eller han er høysensitiv?» «Og hvis barnet mitt er særlig følsomt, hvordan kan jeg best møte det og legge til rette for en lykkelig barndom?»

I denne boken deler vi våre erfaringer som foreldre til høysensitive barn, samtidig som vi har snakket med en rekke forskere og fagpersoner om hvordan vi best kan møte de høysensitive barna. Vi har blant andre intervjuet to av verdens ledende forskere innenfor feltet, Ted Zeff og Michael Pluess, terapeuter som har fordypet seg i det høysensitive karaktertrekket og førskolelærere som har 30 års erfaring med høysensitive barn. Vi har også snakket med mange høysensitive barn og tenåringer, samt både høysensitive og ikke-høysensitive foreldre, besteforeldre, lærere og andre omsorgspersoner rundt barna – og har fått lov til å dele deres erfaringer i boken. De aller fleste av historiene er anonymisert av hensyn til barna.

Med denne boken ønsker vi å ta de ekstra følsomme barna på alvor. Selv om det kan være utfordrende å forstå og se det høysensitive barnet, er det en berikelse å få lov til å ta del i hvordan det møter verden og menneskene rundt seg. Vi håper at du kan bruke noen av erfaringene våre og de faglige betraktningene og rådene i møte med ditt eget høysensitive barn. Men husk også at det er du som kjenner barnet ditt best. Foreldre har en unik evne til å se barnet sitt og vite hva hun eller han trenger. Så lytt til de verdifulle signalene fra barnet og ha tro på deg selv.

oslo, oktober 2018

Prinsesse Märtha Louise og Elisabeth Nordeng

INNLEDNING

Hva er høysensitivitet?

«Jeg vil ikke ha fiskekaker! Jeg vil ha pannekaker!» «Jeg vil ikke legge meg! Jeg vil ut og spille fotball! Det er så urettferdig. Alltid må jeg legge meg så tidlig.» «Jeg vil ikke ha den grønne koppen. Jeg vil ha den blå! Jeg skal ha den blå koppen!» Alle barn klager og «vil ikke». Men er alle barn som slår seg vrange, bare opptatt av å vise hvem som er sjefen? Eller opplever noen barn omgivelsene annerledes enn barn flest? Et høysensitivt barn kan reagere på sollys gjennom kjøkkenvinduet. Det skarpe lyset kan være nok til at barnet hyler og nekter å røre frokosten. Det kan være sokkene som føles så stramme at barnet insisterer på å gå barbent i vinterskoene i ti kuldegrader. Det kan være det store paljetthjertet foran på genseren som føles gjennom stoffet, slik at det er uaktuelt å bruke den genseren. Eller det å skulle være alene i lokalet med dansegruppen mens mamma eller pappa venter utenfor … Danselæreren har kanskje sagt at hun foretrekker at foreldrene ikke sitter og ser på – fordi det er enklere å håndtere barna når de er alene. Og man må vel kunne forvente at en fireåring klarer seg uten foreldrene i de 45 minuttene dansetimen varer? Eller?

Det å være høysensitiv innebærer at man er mer følsom, var og mottakelig for ulike typer inntrykk enn de fleste andre mennesker. Høysensitive barn har et mer sensitivt nervesystem enn andre barn. Derfor kan man ikke bare be dem om å ta seg sammen!

Mange spør om høysensitivitet er et «motebegrep» og om hvorfor flere og flere kjenner seg igjen i det. Tidligere var det jo nesten ingen som snakket om det å være høysensitiv. Grunnen til at høysensitive barn utfordres mer nå enn før, er at hverdagen deres har forandret seg mye de siste 10–20 årene. Dagens barn er for eksempel lenger utenfor hjemmet; de har ofte lange dager i barnehage, på skole og i skolefritidsordning. Barna er ofte svært små når de begynner i barnehagen – og både barnehagene og skolene er større enn tidligere, noe som også gir større barnegrupper og flere mennesker å forholde seg til. Det er mange flere nyfamilier i dagens samfunn, noe som innebærer at barna må forholde seg til flere hjem. I tillegg er inntrykkene gjennom dagen blitt flere og sterkere, for eksempel gjennom smarttelefoner og iPader. Barna er omgitt av mye lys og lyd – og tempoet er generelt høyere for dagens barn sammenliknet med tidligere.

Kanarifuglene, som arbeiderne hadde med seg inn i gruvene før i tiden, er et godt bilde på høysensitivitet. Du har kanskje hørt at noen omtaler høysensitive personer som kanarifugler? For å bli varslet om farlige gasser og mangel på oksygen hadde gruvearbeiderne med seg kanarifugler i bur som varslere. En kanarifugl er mer ømfintlig for gasser enn mennesker, så hvis fuglene besvimte og sluttet å synge, visste gruvearbeiderne at det var på tide å komme seg ut av gruvegangene. For der en kanarifugl ikke kan leve, vil heller ikke mennesket kunne leve. Så lenge fuglene kvitret og trivdes, var alt fint, men når de ble stille, visste gruvearbeiderne at det var fare på ferde og at de måtte skynde seg ut. Nå er jo ikke gruvegass et problem verken i familien, barnehagen eller på skolen, men det finnes andre farer – som er usynlige, uten lukt og ikke så lette å oppdage. Når de høysensitive barna slutter å «kvitre»; når de blir stille og ikke viser noen glede, slår seg vrange, går i lås eller på andre måter viser at de har det vanskelig, er det ofte et tegn på at noe ikke fungerer så godt i familien, i barnehagen eller på skolen. Kanskje evner ikke foreldre og andre omsorgspersoner å forstå det høysensitive barnet? Eller kanskje handler det om noe helt annet, som for eksempel foreldrenes ekteskapsproblemer eller en personalkonflikt i barnehagen? På samme måte som med kanarifuglene kan de høysensitive barna varsle om hvordan situasjonen er. De fanger opp mye – og er ofte barometre på stemningen i familien eller i barnehagen. Når det høysensitive barnet er harmonisk og rolig, er det oftest et sunnhetstegn. Det er et tegn på at omgivelsene fungerer bra. Den roen og forutsigbarheten det høysensitive barnet trenger i sin hverdag – det er godt for alle barn. Men noe som kan føles supert for andre barn, som for eksempel det å ha mange fritidsaktiviteter, hyppige vennebesøk og begrenset egentid, kan være en belastning for det høysensitive barnet.

Et annet bilde på det å være høysensitiv er at man får blåmerker uten berøring. Det kan virke som om de særlig sensitive barna reagerer på «noe» som for andre ikke engang eksisterer. De er mer vare for underliggende stemninger enn andre, de hører det som ikke blir sagt høyt og merker følelser som ikke kommer til uttrykk. Det er ingen som har skreket. Ingen som har slått i bordet. Likevel kjenner det høysensitive barnet på usikkerhet og redsel, en utrygghet. Det kan være noe i toneleiet, eller noe som ikke blir satt ord på. Mange foreldre til høysensitive barn opplever dette; at barna deres speiler omgivelsene og andre menneskers følelser i sterkere grad enn de fleste. Det er nesten som om barna har ulike speil i hodet. Hjernecellene som koder handlingene til andre kalles faktisk speilnevroner, det er de eneste hjernecellene som er spesialisert på å kode andre menneskers og våre egne handlinger. Det var den italienske forskeren Giacomo Rizzolatti som oppdaget speilnevronene hos apekatter, og sammen med Marco Iacoboni påviste de det samme i menneskers hjerne. De fant ut at speilnevroner blir aktivert både når vi gjør noe og når vi ser noen andre gjøre noe. De er smarte mirakelceller i hjernen som binder oss mennesker sammen mentalt og følelsesmessig. Det betyr kort fortalt at når du ser noen smile, aktiveres dine speilnevroner for å smile. Når du ser noen gråte på kinolerretet, hulker du også, fordi du opplever de samme følelsene som filmkarakteren. Slik er det for alle mennesker, men for de som er høysensitive, blir denne mekanismen ofte ekstra tydelig i hverdagen. Går de inn i et rom der stemningen er god, er det lett for dem å være glade. Er stemningen dårlig, blir barna lett farget av negativiteten, selv om de var glade da de åpnet døren og gikk inn i rommet. Dette gjelder også når det kommer til ord. Når de høysensitive barna blir kritisert, er de sjelden kritiske til kritikken. Det de hører, blir en sannhet for dem. Sier noen at de er kjempeflinke, ja, da føler de seg kjempeflinke. Får de høre at de ikke duger, da er de overbevist om at det er sånn – og de sitter igjen med en følelse av å ikke være gode nok. De mangler ofte en egen beskrivelse av seg selv. Alle mennesker speiler seg i det andre sier om dem, men sensitiviteten gjør at de ekstra følsomme barna mangler et filter som andre har. De er rett og slett mer hudløse – det er som om følelsene sitter utenpå kroppen.

Høysensitivitet er verken en sykdom eller en diagnose, men et personlighetstrekk. Inntil nylig har man regnet med at 15 til 20 prosent av alle barn er født høysensitive. En omfattende studie fra 2018 utført av Michael Pluess, Elham Assary, Francesca Lionetti, Kathryn J. Lester, Eva Krapohl, samt Elaine N. og Arthur Aron, anslår imidlertid at hele 30 prosent av oss er født høysensitive. Det er den amerikanske forskeren Elaine N. Aron, som er spesialist i klinisk psykologi, og som utviklet sin teori om høysensitive og skrev boken The Highly Sensitive Person, på norsk Særlig sensitiv, allerede i 1996, som står bak denne ferske studien. Psykolog Michael Pluess, som vi har intervjuet i denne boken, er medforsker i studien, publisert i 2018. Aron har forsket på høysensitivitet siden 90-tallet, og kaller karaktertrekket Highly Sensitive Person (HSP). Psykologen, som betegner seg selv som høysensitiv, mener altså at noen er genetisk disponert for dette karaktertrekket, og at det er arvelig.

Den biologiske forklaringen på særlig sensitivitet er at nervesystemet er mer fintfølende enn hos andre, slik at hjernen må prosessere mer. Den vitenskapelige betegnelsen for dette er «sensory-processing sensitivity». Siden karaktertrekket er såpass utbredt, betyr det at det evolusjonsbiologisk sett er hensiktsmessig. Aron mener at høysensitive mennesker bidrar til overlevelse fordi de med sitt velutviklede sanseapparat, evnen til å stoppe opp og tenke, og sin måte å fange opp alle slags stimuli på, tar kloke valg og raskere oppfatter farer. Det å ha et velutviklet sanseapparat innebærer at man bearbeider inntrykk dypere. Man leser ofte mer mellom linjene. Høysensitive mennesker bidrar også til godt samhold og gode relasjoner mellom mennesker med sin evne til empati og varhet for stemninger og hvordan andre har det. En særlig sensitiv kan i likhet med brannvesenet reagere på falske alarmer, eller overreagere, men hvis sensitiviteten redder et liv bare én gang, er den et karaktertrekk som har genetisk utbytte (Aron, 2008).

Allerede i 1913 snakket Carl Jung om innate sensitiveness, det vil si medfødt sensitivitet. Han fant ut at sensitive barn er mer avhengig av en trygg oppvekst enn mindre sensitive barn. Dette er funn som står fast den dag i dag, ifølge Aron. I boken Særlig sensitiv (2013) skriver Aron at de av oss som er født høysensitive, har et mer følsomt nervesystem enn andre mennesker – og dette gjør oss ekstra mottakelige for sanseinntrykk. Sensitive barn har altså en innebygget tendens til å reagere sterkere enn andre på eksterne stimuli. Forskere kan ved hjernescanning se at de høysensitive reagerer sterkere på både negative, positive og følelsesmessig nøytrale bilder enn andre. Ser de et bilde av noen som lider, vil hjernen deres reagere enda sterkere sammenliknet med dem som ikke er høysensitive. De som er høysensitive, reagerer også sterkere når de ser et bilde av noe som er vakkert og harmonisk. Årsaken er at særlig sensitive mennesker har høyere aktivitet i den delen av hjernen som heter amygdala, den delen av hjernen som styrer følelsene våre, ifølge psykologiprofessor Rebecca Todd ved University of British Columbia og professor Adam Anderson ved Cornett University. Studien gjengis i The Journal of Neuroscience. Todd antar at den økte hjerneaktiviteten kan ha betydning for hvordan høysensitive mennesker ser verden. For mennesker med denne genetiske disposisjonen fester seg raskere ved det som treffer følelsene deres. Derfor kan man si at høysensitive både gleder seg mer – og frykter mer enn andre mennesker. Disse hjerneforskerne ved University of British Columbia og Cornell University har altså påvist forskjeller mellom hjernen til høysensitive og ikke-høysensitive mennesker. Den vitenskapelige termen for dette personlighetstrekket heter derfor sensory-processing-sensitivity. Hjernen til høysensitive personer bearbeider inntrykkene på en dypere måte. Det skjer en finfordeling og sortering i hjernen til mennesker som er født ekstra sensitive. Elaine N. Aron mener at miljøet har stor betydning for hvordan den høysensitive opplever og håndterer sin hverdag. Hun skiller mellom to ulike typer høysensitive mennesker: introverte og ekstroverte. 70 prosent av de høysensitive befinner seg i den introverte gruppen. Generelt kan vi si at de introverte henter seg inn og får energi når de er alene og stenger av for all ytre stimuli, mens de ekstroverte henter energi utenfra – og trives godt i store forsamlinger. De får påfyll av energi når de er sammen med andre. En del av de ekstroverte høysensitive barna kan være veldig gode til å snakke nært og dypt med både kjentfolk og fremmede fra de er ganske små, men på samme måte som introverte høysensitive fremstår de ofte som uinteresserte i «small talk». Det er som om de vil inn til det som er sant og ærlig. De vil snakke om det som betyr noe. Jung pekte imidlertid på at ingen av oss er 100 prosent introverte eller 100 prosent ekstroverte – de fleste av oss er en mellomting.

Selv om et typisk kjennetegn på høysensitive personer er at de lett blir overstimulert, kan mange høysensitive også være spenningssøkende. Marvin Zuckerman og hans forskerteam lanserte på 1970-tallet begrepet High Sensation Seeker (HSS) som et personlighetstrekk ved mennesker som søker mye stimuli. Disse personene liker å få adrenalinkick, de er glade i fart og nye utfordringer (Født sensitiv, 2017). Høysensitive barn som liker spenning, er ofte HSS. Ane Frostad, leder av Sveriges förening för högkänsliga understreker imidlertid at selv om et barn er HSS, vil det ofte ta noen forhåndsregler. De har ofte et stort behov for at det skal skje noe – og de liker utfordringer, men er samtidig opptatt av trygghet.

– Jeg erfarer at høysensitive barn er forskjellige. Noen klatrer høyt uten å tenke seg om og hopper frivillig uti det iskalde vannet. Noen elsker å kjøre båt fort – og setter utfor slalåmbakken uten å nøle, og noen tenker seg om før de hopper, er skeptiske til stor fart og liker ikke kaldt vann, sier Märtha.

Det er ikke alltid så lett å gjenkjenne de høysensitive barna. De er sensitive på ulike områder. Noen er veldig vare for lyder, lys og lukt, mens andre reagerer mer på hva som foregår av usagte ting mellom mennesker. Mange høysensitive barn reagerer dersom foreldrene holder ting skjult for dem, eller presenterer halvsannheter. De merker at det er noe mer, noe som ikke settes ord på. De høysensitive barna observerer og reflekterer ofte mer enn andre før de handler, noe som innebærer at enkelte oppfatter dem som trege. All informasjon og stimuli bearbeides dypere hos dem, og de emosjonelle reaksjonene er ofte veldig sterke. Høysensitive barn blir også lettere overveldet når omgivelsene oppleves som intense, sammensatte eller kaotiske. Når man legger merke til «alt» som skjer, er det naturlig å bli overstimulert – og utmattet. Forsker Elaine N. Aron mener også at enkelte lettere henger seg opp i vanskelige tanker sammenliknet med dem som er mindre sensitive. De høysensitive barna er ofte pliktoppfyllende og ønsker veldig sterkt å gjøre det rette. Derfor presser mange av dem seg hardt for å passe inn. Den danske pedagogen Susanne Møberg peker på at mange høysensitive barn tror at de oppfatter verden feil. De føler seg feil, rett og slett, en følelse som følger mange av dem langt inn i voksenlivet. Hvis stemningen i familieselskapet er dårlig, eller hvis en venninne blir sur for noe, er ikke barnet sen med å ta på seg skylden. Det høysensitive barnet tror ofte at det handler om noe hun eller han har gjort eller sagt – og at det som skjedde, er deres feil. Derfor er det så viktig at vi som foreldre til høysensitive barn er bevisste på å godta barnet som det er, gjøre dem bevisste på sensitiviteten og på hvordan de blir påvirket av miljøet og menneskene rundt seg. Det er nødvendig å være tålmodig og støttende for å kunne hjelpe disse barna til å utvikle både god selvfølelse og selvtillit. De trenger som regel mer tålmodighet og støtte enn barn flest.

Høysensitive barn kan altså ha mange ulike uttrykk – og kan være både introverte og ekstroverte. Som barn var Märtha ofte ute og syklet med gutta. Hun var tøff, likte fysiske utfordringer og endte ofte med verandaleppe. Märtha var ikke den som trakk seg unna fordi hun ville leke alene. Hun likte action – og var verbal, sosial og nesten alltid omgitt av andre barn. Märtha er ekstrovert, men som liten var hun også konfliktsky og nærtakende. Hun turte ikke å si fra hvis noe føltes feil. Hun bet det heller i seg, trakk seg inn i seg selv. Märtha var så engstelig for hvilke reaksjoner som kunne komme. Hun var ofte usikker på hva folk egentlig mente om henne, noe som også førte til en utrygghet. Likte de henne? Eller sa de noe annet bak ryggen hennes? Märtha ville svært gjerne at alle rundt henne skulle ha det bra. Derfor påtok den lille sensitive jenta seg mye ansvar. Hun var oppmerksom og anstrengte seg for å se alle rundt seg. Märtha tenkte også mye på de fattige og svake i samfunnet, på miljøutfordringer og jordens velferd. Hun ville gjerne hjelpe alle som trenger det og var opptatt av å ta miljøhensyn. Mange høysensitive barn har denne ansvarsfølelsen.

Elisabeth, derimot, er introvert. Som liten dagdrømte hun og trakk seg ofte litt unna. I sin egen fantasiverden var hun lykkelig og følte seg helt trygg. Elisabeth syntes flokkmentaliteten i skolegården var utfordrende. Hun ville heller tusle for seg selv enn å innordne seg etter noe som ikke føltes riktig. Den lille jenta hadde en sterk rettferdighetssans, og hun var intuitiv og god til å tolke kroppsspråk. Hun lyttet til hjertet sitt – og så og visste mer enn mange av dem rundt henne. Samtidig var hun nærtakende. Elisabeth kunne ta seg nær av ting som verken foreldrene eller vennene skjønte var noe å bry seg om. Hvis hun sa noe høyt, som hun opplevde ikke ble bekreftet, kunne hun bli veldig lei seg eller føle seg dum. Den skjøre, lille jenta var helt avhengig av bekreftelse for å ha det bra. Noe hun likte godt var å kjøre bil. Sitte stille og bare være. Elisabeth betraktet landskapet som suste forbi utenfor, lot tankene fly og nøt at tiden gikk litt langsommere.

Det var vinterferie – og Live (6), foreldrene og tanten var på hyttetur i Trysil. Alle var skrubbsultne etter en lang og fin skitur. De voksne gikk i gang med middagen, og moren spurte Live om hun ikke ville slappe av litt foran TV-en før de skulle spise. Men Live ville heller leke. Det var ikke mange leker på hytta de hadde leid, men Live trenger ikke mye. Hun har masse fantasi – og med den kan hun skape hva som helst. Live hadde funnet seg et hjørne innerst i peisestua, der hun hadde hengt opp et pledd – og laget ei hytte. Live hadde innredet med en vase med noen tørkede roser i, en heklet duk, et porselensekorn, noen bøker, en tekanne og noen gamle kopper med gullkant på. Live trodde det måtte være ekte gullmaling. Hun har nemlig hørt at de brukte ekte gull til å dekorere serviser med i gamle dager. Nå måtte hun bare finne et teppe til å ha på gulvet – og kanskje noe stoff som kunne brukes som gardiner. Faren ropte at hun måtte komme og spise, men Live hørte det ikke. Han ropte høyere, men hun hørte ham fortsatt ikke, og faren kom for å hente henne. Han dro hardt i teppet, slik at det løsnet og falt i bakken. «Hvorfor svarer du ikke?» spurte han. «Jeg hørte deg ikke,» svarte Live. «Jeg har ropt mange ganger,» sa faren irritert. Live var stille under middagen. Tankene hennes var i hytta. Kanskje hun kunne få med seg noen brødskiver senere – sånn at hun kunne spise kveldsmat i hytta sammen med dukken sin, Marte. Så fort Live hadde spist opp middagen, løp hun tilbake. Hun tok med seg et saueskinn fra sofaen på veien. Det ville bli perfekt på gulvet. Live nynnet på en sang hun hadde diktet selv, mens hun hengte opp igjen teppet. Deretter gikk hun inn i hytta og lot som om hun tørket støv mens hun småsnakket med Marte. Marte var alltid med – og hun forstod alt det som voksne og andre barn ikke forstod. Foreldrene kunne ikke begripe at datteren kunne holde på alene i timevis. Ble det ikke kjedelig? Ensformig? Foreldrene synes hun hadde for få venner – og var redd for at jevnaldrende oppfattet henne som annerledes og rar. Tanten, som selv er høysensitiv, fortalte at hun kjente seg godt igjen i Live og hvordan hun har evnen til å kose seg i sitt eget selskap. Faren sa at dette ikke handlet om å trives i sitt eget selskap. Han mente det var noe som ikke stemte helt med Live. Nylig hadde de leid et hus i Danmark sammen med tre andre familier. Live hadde vært masete og ønsket oppmerksomhet fra foreldrene hele helgen. Foreldrene hadde oppmuntret henne til å leke med de andre barna – og til å slappe av og kose seg, men Live virket uinteressert. Hun likte ikke maten og nektet å spise, og ville ikke legge seg alene om kvelden. Moren måtte ligge ved siden av henne til hun omsider sovnet. Foreldrene følte at datteren hang på dem hele helgen, til tross for at de andre barna var omtrent på samme alder. Foreldrene tenkte at de, nok en gang, hadde fått bekreftet at datteren ikke var helt som andre barn – og de var bekymret for henne.

Det kan noen ganger være utfordrende å forstå de høysensitive barna, spesielt om man som forelder ikke har dette karaktertrekket selv. Desto viktigere er det å prøve å få en oversikt, slik at man kan ta hensyn, hjelpe barna med å sette nødvendige grenser og vise dem forståelse. Brekker barnet benet, er det ikke vanskelig å skjønne at man må ta ekstra hensyn og sette noen grenser for hva barnet kan foreta seg frem til bruddet er leget. Høysensitivitet er ikke synlig på samme måte som et gipset ben, men det fortjener like fullt å vies oppmerksomhet, anerkjennelse og forståelse. Det å tilbringe flere timer på et kjøpesenter eller hele dagen i et familieselskap, kan være morsomt for mange barn, men for et høysensitivt barn kan det bli overveldende. Som foreldre til høysensitive barn må vi møte barnets behov, og ikke tenke at barnet er vanskelig selv om hun eller han ikke orker å være med på ulike aktiviteter. Det er lett å tenke at barnet er bortskjemt eller utakknemlig når barnet protesterer eller ikke vil være med på det man har planlagt, når man tross alt har lagt til rette for at alle skal kose seg, og attpåtil har gitt barnet mye oppmerksomhet. Men skal man som forelder forstå, anerkjenne og klare å legge til rette for det høysensitive barnet, må man starte med å akseptere barnet for den det er.

Sofie (5) og Ninni er bestevenninner – og de bor like ved hverandre. Ninni fylte nettopp seks år, og til høsten skal de to jentene begynne på skolen. De gleder seg, spesielt Sofie. Hun har sett frem til å få lekser. Sofie kan både lese, skrive og regne litt, og noen ganger ber hun foreldrene om å lage «skoleoppgaver» som hun kan løse. Hun koser seg når hun sitter ved pulten på rommet sitt og later som om hun gjør lekser. Noen ganger later Sofie som om hun synes det er kjedelig. For det er så mange som sier at lekser er kjedelig. Men Sofie elsker å sitte fordypet i oppgavene sine. Når foreldrene skal rette, setter de som regel en stor «R» over hele arket – og da blir Sofie glad og stolt. Det er gøy når alt er riktig. Sofie gleder seg til å treffe læreren og til å få nye venner. Men én ting gruer hun seg til. Det er skoleveien. Det er ikke mer enn en kilometer å gå, så derfor har foreldrene tenkt at jentene skal gå alene. Men Sofie liker ikke å gå noe sted alene. Tenk om noen av de eldre guttene kommer og plager henne? Eller om det stopper en bil med noen hun ikke kjenner? Ninni har heldigvis sagt at de kan ta følge til og fra skolen hver dag. Sofie er høysensitiv, og faren synes det er vanskelig å håndtere at datteren er det han opplever som «veldig pysete». Live tør nemlig ikke gå bort til Ninni engang. Ninni bor i et rekkehus på motsatt side av tunet der de selv bor. Det er 200 meter å gå, og Sofies familie kan se Ninnis hus fra sitt. Ninni kommer løpende bort til dem, gjerne flere ganger om dagen – noe hun har hun gjort siden hun var fire år gammel. Faren til Sofie mener det er unaturlig og rart at Sofie ikke gjør det samme. Han opplever datteren som sær og mener de må gjøre noe for at hun skal bli tøffere og mer robust før hun begynner på skolen. Ellers er han redd Sofie vil komme til å bli mobbet av de andre elevene.

Matilda Wormwood fra boka Matilda av Roald Dahl kan være et typisk eksempel på et høysensitivt barn i barnelitteraturen. Hun er ei følsom, empatisk, omsorgsfull, høflig, samvittighetsfull og rettferdig jente. Matilda har ikke arvet sitt høysensitive personlighetstrekk av noen av foreldrene. De er både selvsentrerte og overfladiske. Verken moren eller faren kan eller vil forstå den følsomme jenta. De kaller henne dum – og synes at hun er både rar og sær. Foreldrene evner overhodet ikke å se det vakre, lille barnet for den hun er. Matilda er alene hjemme hver dag mens faren selger bruktbiler. Han svindler kjøperne helt bevisst, noe Mathilda synes er grusomt. Moren spiller bingo. Matilda skaper sitt eget univers, der hun finner mening og glede. Hun lærer seg å lese. Hver eneste dag trasker hun forventningsfullt inn på biblioteket. Her opplever hun, for første gang i livet, å bli sett for den hun er. Bibliotekaren, fru Phelps, blir sjarmert og fascinert av det oppvakte lille barnet. Hun ser talentene til Matilda og anerkjenner henne. Fru Phelps finner frem ulike bøker hun mener passer for Matilda. Den lille jenta sluker den ene boken etter den andre. Hun elsker å leve seg inn i litteraturens verden. Der får hun utløp for følelser – og hun får svar på alt det hun lurer på. Matilda har mange spørsmål. Hun lærer seg både å lese, skrive og regne lenge før hun begynner på skolen. Foreldrene får det ikke med seg engang. De er fullstendig uinteressert i alt det Matilda interesserer seg for. Foreldrene kan ikke forstå at noen gidder å lese bøker når man kan se på TV i stedet. Matilda blir helt fra seg en gang faren oppdager at hun har lånt en bok på biblioteket. Faren vil nemlig ødelegge boken for å vise hva han mener om å lese bøker. Han synes det er ukult og skikkelig teit. Matilda, som jo elsker bøker – og som også er opptatt av å ta godt vare på ting – forsøker desperat å stoppe faren sin, men til ingen nytte. På skolen opplever Matilda heldigvis å bli sett og forstått av frøken Honey. Læreren er vennlig mot henne og viser at hun respekterer Matilda slik hun er. Hun tror på henne – og viser på flere måter at hun vil Matildas beste. Matilda viser sin godhet på en rørende måte når hun skjønner at læreren trenger hjelp. Ved å bruke sine helt spesielle og magiske evner hjelper hun frøken Honey med å få tilbake huset sitt. Matilda skremmer den ondskapsfulle rektor Trunchbull. Rektoren har nemlig tatt huset fra frøken Honey. Huset tilhørte frøken Honeys far og er barndomshjemmet hennes. Rektor Trunchbull hater barn og synes at alle skolens elever er noen ufyselige larver. Til slutt i historien om Matilda forlater den lille jenta familien sin – og den sensitive kvinnen med det store hjertet, frøken Honey, adopterer henne.

Noen ganger føler de høysensitive barna seg små og misforstått. Da er det godt å kunne krype inn en sånn verden som Roald Dahl er kjent for å beskrive. En verden der den lille kan hevde seg overfor den store, slik Mathilda omsider hevder seg overfor både rektoren og foreldrene sine.