Diane Chamberlain

Mirakelet i Hickory

Oversatt av Hulda Westberg Sparbo

Til minne om Lydia Lee Green, min gode forfattervenn som fikk polio da hun var barn, og som utrettet så mye og var så snill.

Prolog

Juni 1944

Hickory (North Carolina)

Det er en grusom følelse å vite at noen avskyr en. Fra det øyeblikket jeg satte min fot i Hickory, opplevde jeg å bli møtt med mistenksomhet, mistro og direkte fiendtlighet av de fleste menneskene jeg traff. Selv min nye svigerinne foraktet meg. Da Henry hadde fortalt at Lucy bare var noen få år yngre enn meg, tenkte jeg: Så vidunderlig! Vi kan bli venninner. Men vi var ikke i nærheten av å være venninner.

Jeg redde opp sengen en lys junimorgen da jeg hørte fottrinn i gangen utenfor værelset jeg delte med Henry. Lucy skjøv døren opp og kom inn uten å banke, og jeg strammet beltet rundt morgenkåpen. Verken Henry eller jeg trivdes med å bo sammen med moren og søsteren hans. Om en måneds tid skulle vi flytte inn i det nye huset. Jeg håpet at det kom til å gjøre ting bedre. Ekteskapet vårt. Mitt forhold til svigermoren min, Ruth. Vekten av mitt tunge hjerte. Det var så lenge siden jeg hadde vært glad at jeg tvilte på at et nytt hus kunne ordne alt det som var galt med meg.

Lucy dumpet ned på Henrys seng. Hun var kledd i en korallrød linbluse og brungule kapribukser, og i hånden holdt hun en avlang, hvit konvolutt. Den var stappfull og tykk.

«Kan du kjøre meg til Adora i Buicken?» spurte hun og løftet konvolutten. «Jeg vil gi henne pengene til gravsteinen.»

«Jeg trodde moren din skulle gi henne pengene,» sa jeg og dyttet sengeteppet bak puten. Adora var Ruths tidligere hushjelp, og det lille barnebarnet hennes var et av de første ofrene for polioepidemien som feide gjennom Catawba County.

«Hun ba meg om å gjøre det.» Lucy klappet på håret sitt, som for å forsikre seg om at hvert hårstrå lå der det skulle. Hun var en vakker pike, og det mørkblonde håret var frisert i en bølgende bob. De blå øynene hennes lyste opp når hun smilte, skjønt det var sjelden at det smilet var rettet mot meg. «Mamma liker ikke å reise til den fargede bydelen,» fortsatte hun. «Men drosjesjåførene liker heller ikke å kjøre dit, og vi har tross alt en bil i garasjen. Vær så snill?»

Jeg var overrasket over at hun spurte. Lucy la ikke skjul på sin forakt for meg. Dessuten var bensin rasjonert. Vi kjørte ikke bil med mindre det var høyst nødvendig, og vi kjørte virkelig aldri Buicken. Den hadde ikke forlatt garasjen i de fem månedene jeg hadde bodd i Hickory. Noe av det første Henry hadde sagt til meg, var at jeg ikke kom til å kjøre bil så lenge krigen pågikk. Jeg hadde sertifikat, men Buicken behøvde nye dekk, og siden gummi også var rasjonert, kom det til å ta en stund før Henry kunne få tak i bildekk – hvis det noensinne kom til å skje.

«Jeg beklager, Lucy,» sa jeg og rettet meg opp. «Du vet at Henry har sagt at jeg ikke får bruke den bilen.»

«Det er tåpelig.» Hun gransket neglene sine. De var lakket korallrøde, i nøyaktig samme nyanse som den kortermede blusen. «Bilen står jo bare der,» argumenterte hun. «Det er fremdeles bensin på tanken. Hva så om dekkene er gamle? Adora bor da ikke på månen. Vi kommer oss fram og tilbake uten vanskeligheter.»

«Henry sa …»

«Du er så redd for å gjøre noe på egen hånd!» avbrøt hun. De blå øynene ble mørkere. «Og hvorfor insisterer du på å kalle ham Henry? Han heter Hank. Henry lyder latterlig.»

«Han presenterte seg som Henry, så for meg vil han alltid være …»

«Han gjorde seg til. Kom igjen,» sa hun bedende. «Vær så snill å kjøre meg. Vær så snill?»

Jeg satte meg ved toalettbordet med ansiktet mot henne. «Kanskje vi kunne sende pengene i posten.» Jeg strakte ut hånden mot konvolutten. «Adoras familie er fremdeles i karantene, er de ikke? Du kan ikke engang gå inn i huset.»

«Jeg sender da ikke åtteogtredve dollar i posten!» glefset hun. «Jeg legger dem bare på verandaen.»

Kanskje jeg skulle si ja. Dette var en mulighet til å smi en relasjon til svigerinnen min. Alle forsøk på å bli venner med henne hadde mislyktes, men kanskje jeg hadde en sjanse når vi satt alene sammen i en bil. Vi kunne snakke mens vi kjørte. Vi kunne stanse på hjemveien og drikke milkshake.

«Greit,» sa jeg. «Nå med det samme?»

«Hvis du kan greie å skifte.» Hun nikket mot morgenkåpen min.

«Selvsagt.» Jeg lot meg ikke vippe av pinnen av sarkasmen hennes. «Det tar bare et øyeblikk.»

Så snart Lucy var ute av rommet, begynte jeg å kle på meg. Strømper, hofteholder, underkjole, et gult skjørt og en hvit bluse. Jeg savnet dongeribuksene og de slitte skinnskoene jeg pleide å gå i før jeg giftet meg med Henry, men slike bekvemme klær gikk ikke an her.

Lucy ventet på meg ved siden av garasjen bak huset. Jeg klarte ikke å fri meg fra nervøsiteten da jeg åpnet den todelte garasjedøren og nærmet meg førersiden av bilen. Jeg var ulydig mot mannen min. Jeg håpet han aldri kom til å få greie på det. Når Henry ble sint, visste jeg aldri om han kom til å rope eller simpelthen bli taus. Uansett ville han bli opprørt hvis han fikk vite hva jeg gjorde akkurat nå.

Jeg åpnet bildøren og smøg meg inn. Bilen hadde et helt forsete med mohairtrekk, og Lucy satte seg på passasjersiden. Nå hadde hun enda en konvolutt i hendene; den var stor, gulbrun, og med en hvit adresselapp. Jeg hadde sett slike dokumentkonvolutter med hvite etiketter rundt i huset fra tid til annen og antatt at de hadde noe å gjøre med Henrys møbelfabrikk. Jeg var så konsentrert om bilen at jeg ikke tenkte på å spørre Lucy hvorfor hun hadde denne med seg.

Bilen våknet øyeblikkelig til live da jeg vred om nøkkelen i tenningen og trykket på selvstarteren. Jeg var bekymret for at Henry hadde tappet ut bensin fra tanken for å fylle opp Cadillacen, men det lot ikke til å være tilfelle. Jeg følte meg ute av trening da jeg utforsket dashbordet, pedalene og girstangen. Lucy så ut til å granske min minste bevegelse, og det tok motet fra meg. Hun kom til å fortelle om dette til venninnene sine. Den åndssvake svigerinnen min klarte ikke å finne ut av hvordan hun skulle få bilen ut på veien, ville hun si, og alle venninnene ville si seg enig i at jeg var den mest ulidelige skapningen i hele Hickory, jenta som hadde lurt Henry Kraft inn i ekteskapet.

«Pass på at du setter den i revers, ikke i gir,» sa Lucy.

Hvor dum tror du at jeg er? tenkte jeg, men jeg sa ingenting. Hånden skalv da jeg satte bilen i revers, og foten trykket hardt mot clutchen. Jeg rygget langsomt ut av garasjen og ned den lange oppkjørselen.

«Kjør nordover når vi kommer ut på veien,» befalte Lucy.

«Nordover?» spurte jeg. «Det er feil vei.»

«Vi må innom et annet sted også.» Hun løftet dokumentkonvolutten. «Jeg er nødt til å levere denne.»

Jeg stanset bilen før vi kom ut på veien. «Hvor da?»

Hun nølte. «Rett på den andre siden av elven. Vi svipper bare ut på riksvei 321.»

Jeg lo. «Nei, vi svipper ikke ut på riksvei 321,» sa jeg. «Du sa at vi skulle kjøre til Adora. Punktum. Vi burde ikke satt oss i bilen i det hele tatt.»

«Han bor fem minutter unna, Tess. Vi stikker innom denne fyren, legger konvolutten i postkassen og kjører til Adora. Det tar oss bare ti minutter ekstra. Hva er problemet?»

Jeg gløttet ned på bensinmåleren. Det var mer enn nok bensin på tanken. Hva var egentlig problemet?

«Hva er det som er så viktig at det ikke kan sendes i posten?» sa jeg og gestikulerte mot konvolutten hun holdt i hendene.

«Det er et kjedelig forretningsdokument som Hank vil at denne mannen skal ha, og det tar for lang tid å sende det i posten. Han har ikke rukket å få levert det selv. Hank kommer til å bli glad for at vi stakk innom med det.»

Dagen var lys og varm, og jeg ville gjerne gjøre henne til lags. For en gangs skyld gjøre noe riktig i hennes øyne.

«Greit,» sa jeg mot bedre vitende. Jeg rygget ut på veien og kjørte nordover langs den bakkete alleen. Mens jeg kjørte, ilte en plutselig følelse av frihet gjennom meg. Vi rullet ned vinduene, og bilen fyltes av varm luft.

«Hank burde la deg bruke bilen hele tiden,» sa Lucy da jeg rundet et hjørne. «Han er så gnien.»

«Han er ikke gnien,» sa jeg, for jeg syntes jeg burde forsvare ektemannen min. «Han er en ordentlig flott fyr.»

Jeg merket at hun stirret på meg, og kikket raskt på henne. «Hva er det?» spurte jeg.

«Du kjenner virkelig ikke Hank i det hele tatt,» sa hun.

«Hva mener du?»

Hun fiklet med splittbindersen på konvolutten. «Det er sider ved broren min … Du aner virkelig ikke noe som helst, Tess,» sa hun. «Du er så naiv. Han utnytter deg, skjønner du ikke det? Men det er vel nokså passende. Du utnyttet ham, så nå utnytter han deg.»

Hendene mine strammet seg rundt rattet. Hun nørte opp under en dyp frykt som hjemsøkte meg når jeg var på mitt skrøpeligste. Jeg pleide å si til meg selv at Henry var en god mann. Selv når det var som mørkest, minnet jeg meg selv på at uansett hvor ulykkelig jeg var, ville jeg hatt det verre uten ham. Jeg hadde lært meg å ignorere humørsvingningene hans. Jeg hadde lært meg å godta forklaringene han serverte når han kom hjem fra arbeidet sent om kvelden – og i de få tilfellene da han ikke kom hjem i det hele tatt.

«Dette forstår jeg ikke,» sa jeg. «Hvordan utnytter han meg?» Jeg overså stikket om at jeg utnyttet ham. Det var en diskusjon jeg aldri ville vinne.

«Glem det,» sa hun. «Bare kjør.»

«Nei, jeg mener det, Lucy,» sa jeg. Vi nærmet oss et stoppskilt, så jeg girte ned. «Du kan ikke begynne en slik samtale og deretter …»

«Du kjenner ham egentlig ikke, det er det hele.» Stemmen hennes hadde en skarp, illevarslende tone. «Han er ikke den du tror.»

Jeg lo ubekvemt. «Så gåtefullt!» sa jeg. Vi var framme ved avkjørselen til 321, og jeg kjørte ut på den brede veien i retning av elven. «Jeg får be ham om å dele alle disse mørke hemmelighetene med meg.»

«Ikke si at jeg har nevnt det.» Hun lente hodet mot det åpne vinduet, og vinden rusket i håret hennes. «La oss bare holde kjeft om dette, er det greit?»

«Det er i orden,» svarte jeg.

Vi kjørte videre i taushet et par minutter. Den brede elven lå foran oss, og sola skinte i den speilblanke overflaten. Vi nærmet oss den lange broen da lyden av en eksplosjon plutselig fylte bilen, og vi krenget brått til høyre. Jeg hylte og trykket inn bremsen, men bilen var ikke lenger i kontakt med veien. Den seilte over den gresskledde veiskulderen og ned en bratt skråning, rett mot elven. Lucy skrek og klamret seg til dashbordet. Ett av hjulene eksploderte, tenkte jeg. Kanskje flere enn ett? Det virket som om vi var i luften i en evighet, og jeg forsøkte alt jeg kunne å holde i rattet, men det spant ukontrollert rundt. Foten min presset fremdeles hardt mot bremsen, men det hadde ingen effekt; vi ble slynget i vill fart mot det blendende speilet av vann. Jeg slapp mitt eget skrik ut idet jeg så på Lucy. Hun virket lamslått, og en bloddråpe rant fra pannen hennes og ned langs kinnet, mens leppene mumlet en slags bønn.

Bilen traff vannet med nesen først, og det føltes som om vi hadde kollidert med en betongvegg snarere enn en elv. Den begynte øyeblikkelig å synke, og det kalde vannet fosset inn gjennom de åpne vinduene, ned i fanget mitt og videre ned på gulvet, der det snart var en stor dam. Det steg raskt oppover leggene mine. Og lårene.

«Slipp meg ut! Slipp meg ut!» ropte Lucy og fektet med armene.

Hjertet føltes som en tromme i brystet da jeg prøvde å åpne bildøren, men trykket fra vannet var for stort. «Du må klatre ut!» ropte jeg til Lucy. Hun rullet desperat bilvinduet opp i et fåfengt forsøk på å hindre elven i å strømme inn i bilen. «Ikke rull opp vinduet!» ropte jeg. «Det er der du må komme deg ut!»

Hun lot til å være fortumlet, og resiterte fremdeles en knapt hørbar bønn. Vannet hadde steget til haken på meg, og jeg var skrekkslagen ved tanken på at det skulle dekke hodet mitt så jeg ikke fikk puste. Jeg manøvrerte kroppen ut mellom setet og rattet, grep dørrammen og kjempet mot vannstrømmen idet jeg dro meg gjennom det åpne vinduet. Jeg gispet etter luft og innså at jeg hadde holdt pusten, selv om jeg aldri hadde hatt nesen under vann.

Taket på bilen var fremdeles over vannflaten. Jeg holdt fast i det og dro meg rundt til passasjersiden. Så strakte jeg hendene blindt ned i vannet og forsøkte å få tak i dørhåndtaket. Jeg trakk pusten og dykket. Lucy var på den andre siden av vinduet, med hodet vippet bakover. Hun kjempet for å holde nesen over vann, men det steg lynraskt. Jeg banket forgjeves på vinduet og forsøkte å mime at hun måtte rulle ned vinduet. Det lot ikke til at hun forsto meg, og mens jeg så på henne, nådde vannstanden opp til nesen hennes og dro henne under. De blå øynene var vidåpne av skrekk og tagg meg om å redde henne, og håndflaten lå presset mot vinduet. Jeg steg til overflaten og gispet etter luft, denne gangen på ordentlig, og padlet rundt til førersiden så fort jeg kunne. Jeg var nødt til å dykke tilbake inn gjennom det åpne vinduet og på et eller annet vis hale henne ut. Jeg fylte lungene med luft og dykket ned gjennom vinduet. Med beina utenfor bilen grep jeg Lucys skulder med en hånd og håret hennes med den andre. Først da jeg forsøkte å dra henne mot meg, forsto jeg at beina hennes satt fast under dashbordet. Hun vendte det livredde ansiktet mot meg, og jeg betraktet henne, hjelpeløst og forferdet, idet livet forlot øynene hennes. Jeg var lamslått et øyeblikk, hjernen var nummen av frykt, og så ble jeg klar over at lungene var i ferd med å sprekke. I ren panikk skjøv jeg meg ut gjennom vinduet med bare én tanke i hodet: Luft. Jeg må ha luft.

Og deretter hadde jeg ingen flere tanker.

Første del

1

August 1943

Little Italy, Baltimore (Maryland)

«Et stort stykke til legen,» sa mamma da hun strakte tallerkenen til Vincent over det trange spisebordet. Hun holdt tallerkenen med venstre hånd – den høyre var fremdeles nokså svak etter det lille hjerneslaget hun hadde for noen år siden – og asjetten var tungt lastet med italiensk bløtkake. Hun hadde spart sukkerrasjonene i flere uker for å bake denne kaken.

«Takk, mamma.» Vincent smilte til moren min. Han hadde kalt henne mamma så lenge jeg kunne huske, og det gledet henne stort. Hun forgudet ham like høyt som jeg. Han var sønnen hun aldri fikk. Jeg kalte Vincents foreldre, som nå satt overfor meg ved bordet, Mimi og Pop. Russo-familien bodde vegg i vegg i nabolaget vårt i Little Italy. De identiske murhusene våre hadde identiske marmortrapper, og da jeg var liten og lekte på fortauet, måtte jeg konsentrere meg intenst for å huske hvilket hus som var mitt, og hvilket som var Vincents. Husene var nærmest identiske inni også, værelsene var fulle av krusifikser, statuer av jomfru Maria og innrammede malerier av Jesu hellige hjerte, samt duften av tomatsaus og pølser.

I dag feiret vi både min treogtyvende fødselsdag og at Vincent hadde fullført legeutdanningen ved Johns Hopkins sykehus. Jeg hadde kjent Vincent siden jeg lå i vogga, og jeg hadde elsket ham som besatt siden jeg var tenåring, men jeg måtte innrømme at jeg kjente et nytt sug i magen første gang jeg så ham i hvit frakk med utsmykningen Vincent Russo, cand.med. brodert på lommen og et stetoskop hengende om halsen. Den hvite frakken framhevet de mørke, flotte trekkene hans: det tykke håret, hårfestet som samlet seg i en diskré spiss i pannen, det brede, hvite smilet, og en nokså rett nese – en forsiktig antydning av ørnenesen som var så framtredende i hans fars fjes. Vi hadde vært forlovet det siste året, og i mai skulle jeg stå brud. Vi hadde planlagt framtiden vår i lang tid allerede. Vi visste hvor vi skulle bo: en yngre, stiligere del av Little Italy, i nærheten av foreldrene våre, men ikke altfor nær. Vi skulle få fire barn. Både han og jeg var vokst opp som enebarn – en sjeldenhet i et italiensk strøk – og vi ønsket definitivt ikke at vårt barn skulle oppleve den samme ensomme tilværelsen. Med bare sikre perioder å sette vår lit til visste vi at vi kunne ende opp med mange flere enn fire, men det var greit. Vi drømte om at han en dag skulle ha sin egen barneklinikk, hvor jeg skulle være sykesøster. Om få måneder ville jeg bli uteksaminert fra sykepleierskolen, ta lisenseksamen og endelig kunne kalle meg autorisert sykepleierske, en karriere jeg hadde ønsket meg fra jeg var ti år gammel, da moren min utviklet diabetes og en sykesøster lærte meg å gi henne insulinsprøyter. Mor hadde helt fint kunnet sette sprøytene selv, men hun ville plante dette frøet i meg og lede meg mot en yrkesvei hun håpet jeg skulle velge. Det virket. Jeg brant for sykepleien. Hvordan jeg skulle klare å både arbeide som sykepleierske og være mor til fire eller flere barn, ante jeg ikke, men jeg gledet meg til å finne det ut.

«Har du valgt kjole, Theresa?» spurte Mimi etter å ha svelget unna en kakebit. Både hun og ektemannen snakket engelsk med myk, svak italiensk aksent. Deres ekteskap hadde blitt arrangert på et eller annet vis. Da Pop ankom Statene som tenåring, visste han at datteren av en gammel venn av familien hadde reist over fra Sicilia året før, og at hun ventet på ham. Jeg kunne ikke forestille meg å gifte meg med en jeg knapt kjente, og likevel var disse to så hengivne mot hverandre. Mine foreldre, derimot, var født og oppvokst i Little Italy og møttes på en dansetilstelning. Faren min døde da jeg var fire, og jeg husket ham knapt. Mimi og Pop hadde tatt mamma og meg under sine sjenerøse vinger etter hans død.

«Jeg klarer ikke å velge mellom de to vi ble så begeistret for,» svarte jeg, «men det er jo lenge til ennå.» Mimi og mamma hadde blitt med meg for å prøve kjoler. Hvis jeg valgte en nå, måtte jeg passe meg så jeg ikke gikk opp et gram før mai. Jeg ville ha med meg Gina Farinola, min nærmeste venninne, når jeg skulle ta det avgjørende valget. Så måtte vi finne en kjole til henne – hun skulle være min forlover.

«Ingen av dem blir feil,» sa Mimi.

«Jeg likte den med de små rosettene, Tess,» sa mamma. Hun bøyde seg over bordet og skjøv en hårlokk bak øret på meg. Jeg hadde arvet det tykke, uregjerlige, nesten sorte håret hennes, og den eneste forskjellen mellom mankene våre var at hennes hadde striper av sølvgrått.

«Å, den med rosettene var nydelig,» sa Mimi og nikket.

Jeg fikk med meg at Vincent og faren hans smilte til hverandre mens jentepraten fortsatte. De to kjekke, mørkøyde, mørkhårede mennene ble sittende ved bordet og røyke sigaretter og krangle om Baltimore Orioles mens mamma, Mimi og jeg begynte å rydde bort asjettene og bære oppvasken inn på kjøkkenet. Vincent overlot mesteparten av bryllupsplanleggingen til meg. Vi skulle ha et lite bryllup, med bare tredve gjester til middagen, og den skulle holdes på yndlingsrestauranten vår i nabolaget. Vi hadde ikke råd til stort mer, men det hadde ikke engang gjort meg noe dersom bare de som satt rundt bordet nå, var til stede. Det var ekteskapet jeg lengtet etter, ikke bryllupet.

Mamma tok oppvasken, og Mimi og jeg var i gang med å tørke da Vincent kom inn på det lille kjøkkenet. «Kan jeg stjele Tess fra dere, mine damer?» spurte han. Hånden hans lå allerede om livet på meg.

«Naturligvis.» Mimi snappet oppvaskhåndkleet ut av hendene på meg. «Av sted, nå.» Hun skubbet meg forsiktig mot døren. «Ha det gøy!»

Vincent tok meg i hånden og leide meg gjennom stuen og mot utgangsdøren. «Vi går en tur,» sa han. Da vi kom ut, la han armen om meg, og vi tok til venstre og begynte å gå bortover fortauet. Hver gang Vincents hånd streifet huden min, gikk det ilinger gjennom meg. Slik hadde det vært i flere år. Den første gangen jeg kjente dette lynnedslaget i kroppen, var jeg femten år, og han var nitten. Han hadde begynt på universitetet, men var hjemme en tur, og jeg satt i Russo-familiens stue og forsøkte etter beste evne å skifte stift på grammofonspilleren. Han skjøv meg forsiktig til side, hånden hvilte mot ribbeina mine, og jeg ble mo i knærne. Han satte i den nye stiften og snudde seg mot meg.

«Hva vil du høre?» hadde han spurt. Jeg maktet ikke å svare, for det ringte så høyt i ørene på meg. Hjernen var bare grøt, og kroppen føltes som en diger klump av nerveender. Smilet hans røpet at han visste akkurat hvordan jeg hadde det. Så spurte han om jeg ville være med på kino. Det var begynnelsen på det hele. Nå hadde vi vært kjærester i syv år. Syv lange, vidunderlige år, fylt av kjærlighet og tidvis sterk frustrasjon. Vi ville ha mer av hverandre enn vi kunne gi. Jeg gledet meg til den dagen da vi endelig skulle sove i samme værelse. I samme seng. Endelig skulle vi elske med hverandre; bare tanken gjorde meg sulten på ham. Jeg syntes det var forbløffende at vi hadde klart å vente så lenge, og det var også noe jeg var stolt av. Vi hadde ikke engang vært i nærheten av å ligge sammen, for Vincent ønsket ikke å utsette seg for fristelsen. Da han var yngre, hadde han tenkt å bli prest, så det ga mening at han aldri ville presse meg til å gå over den grensen før vi var gift. Gina ertet meg for det. Hun hadde gått til sengs med kjæresten sin, Mac, før han vervet seg, og hun syntes at Vincent og jeg var sprø som ventet. Hun syntes ikke det var syndig å ha samkvem med kjæresten sin. Gina brydde seg ikke så mye om synd, når det kom til stykket.

«Det er noe jeg må snakke med deg om,» sa Vincent nå. Han lot armen gli ned fra skuldrene mine og tok meg i hånden mens vi gikk. Han hadde snakket med en leken og lett tone gjennom hele middagen og bursdags- og eksamensfeiringen, men nå var den med ett alvorlig, og jeg lurte på om jeg burde være bekymret. Min største frykt var at han skulle bli innkalt til verneplikt. Han hadde et ubetydelig problem med hjertet – en bilyd, kalte legen det – og enn så lenge hadde det gjort at de ikke ville ha ham, hvilket han hadde dårlig samvittighet for. Tilstanden hadde ikke forårsaket noen vanskeligheter, takk og lov. «Hvorfor skal jeg få bli hjemme når så mange andre må reise i krigen?» sa han ofte. Jeg var imidlertid såpass egoistisk at jeg var glad han ikke kunne bli innkalt.

«Burde jeg være bekymret?» spurte jeg nå.

Han klemte hånden min og smilte. Fjeset hans glødet i det gylne aftenlyset. «Nei,» sa han. «Du må bare være litt … fleksibel.»

«Det klarer jeg,» sa jeg. Bare å holde ham i hånden gjorde meg glad.

Vi spaserte forbi rekkehusene i gaten der vi bodde. Flere av dem hadde militærtjenesteflagg i vinduene, med hvit bakgrunn, rød ramme og en blå stjerne i midten, som tilkjennega at et familiemedlem tjenestegjorde i militærvesenet. I et av husene var det et flagg med to blå stjerner og en gullstjerne. Det var som en kalddusj; gullstjernen betydde at noen hadde omkommet i tjenesten. Dette var en kostbar krig.

Luften smøg varmt og silkemykt mot de nakne armene mine idet vi vandret mot det stedet vi alltid gikk for å snakke sammen: St. Leo. Kirken vår. Navet i Little Italy. Selv som barn hadde Vincent og jeg hviskende samtaler i St. Leo. Her hadde vi gått til vår første nattverd og konfirmert oss, og kirken var et betryggende herberge for oss begge. Det var også her vi skulle bli mann og kone.

Da vi var framme ved kirken, gikk vi inn og satte oss på bakerste benk, fremdeles hånd i hånd. Jeg pustet inn eimen av stearin og røkelse, som lot til å strømme ut fra de kalde steinveggene og det glatte treverket i benkene. Det var en duft jeg alltid hadde forbundet med lindring og trygghet. Selv så høyt som jeg elsket St. Leo, visste jeg at kirken betydde mer for Vincent enn den gjorde for meg. For meg handlet det først og fremst om tryggheten ved å tilhøre en kirke der folk var glad i meg og brydde seg om meg, men Vincent følte noe dypere. Noe åndelig. Han hadde forsøkt å forklare det for meg, men det var ikke akkurat noe man kunne tvinge en annen til å føle – Guds nærvær, og en intens nærhet til det guddommelige. En av prestene i St. Leo hadde tidlig lagt merke til Vincents begavelse for matematikk og naturfag og oppfordret ham til å studere medisin i stedet for teologi. «Det er mange måter å tjene Herren på,» hadde han sagt. Jeg var ham evig takknemlig.

Det var bare noen få andre mennesker i kirken denne kvelden. De satt eller knelte i benkene foran i kirken, mye nærmere alteret. Et par sto i sidegangene og tente lys. Etter at krigen hadde begynt, hadde de satt inn enda en lyskasse. Vi hadde så mange unge menn å be for i disse dager.

Jeg lente hodet mot Vincents skulder. «Så,» sa jeg mykt. «Hva er det jeg må være fleksibel med?»

«Planene for de kommende ukene er blitt endret,» sa han. «Jeg må reise til Chicago en stund.»

Jeg løftet hodet og så på ham. «Chicago? Hvorfor det?»

«Det pågår en barnelammelsesepidemi der,» sa han. «De har bedt leger om å melde seg frivillig.»

«Å,» sa jeg forståelsesfullt. «Du tenker på fetteren din.» Vincents mye eldre fetter, Tony, hadde blitt rammet av barnelammelse – poliomyelitt – som tenåring. Han var i førtiårene nå, og hadde fortsatt skinner på beina og behøvde krykker for å gå.

«Ja,» sa han. «Jeg har sikkert et litt mer følelsesladd forhold til polio enn andre leger, men jeg vil gjerne hjelpe til likevel.»

Der hadde du Vincent. Han var alltid den første til å melde seg når noen behøvde hjelp. «Det er så mange barn som lever i fattigdom her i landet,» hadde han sagt til meg en gang. «Jeg vil vie iallfall en del av praksisen min til å hjelpe dem.» Jeg hadde følelsen av at vi aldri kom til å bli rike, men det gjorde ingenting.

«Hvor lenge tror du at du blir borte?» spurte jeg.

«Jeg håper det bare blir et par uker,» svarte han. «Disse epidemiene pleier å spre seg om sommeren og brenne ut i løpet av høsten.»

Jeg hatet denne grufulle sykdommen. Hver sommer lot det til at den siktet seg inn på et nytt sted i landet, angrep barn og etterlot dem alvorlig syke, noen ganger lammet, i måneder og år, og til og med for resten av livet. Som sykepleierskestudent hadde jeg behandlet noen av barna som polioepidemien hadde herjet med.

Vincent slapp hånden min og la armen om meg, og jeg krøp tettere inn i armkroken hans. «Jeg vil ikke være borte fra deg lenger enn det,» sa han.

Et par uker. Akkurat nå lød det som en mannsalder, og jeg hadde lyst til å komme med innvendinger, men jeg visste at jeg måtte støtte ham. «Jeg kommer til å greie meg fint,» sa jeg. «Jeg skulle ønske jeg var ferdig med studiene så jeg kunne bli med deg og hjelpe til.» Jeg hadde en uke igjen av sommerprogrammet, og høstsemesteret ville ta fatt kort tid etter.

«Det ville ha vært fullkomment.» Han klemte om skuldrene mine. «Jeg kommer til å savne deg,» sa han, «men jeg er tilbake før du vet ordet av det.»

«Jeg kommer til å greie meg fint,» gjentok jeg. Jeg var fast bestemt på å mene det.

2

Vincents to uker i Chicago ble til tre, deretter til fire, og jeg begynte på siste semester av sykepleierstudiet. Vi hadde aldri vært så lenge borte fra hverandre før. De hadde voldsomt behov for ham der, skrev han i brevene sine, som ankom et par ganger i uken. De var korte, og håndskriften var slurvete og hastig. Han ringte sjelden. Pensjonatet der han bodde, hadde en telefon på deling til åtte menn. Dessuten var han så travel. Han lovet å komme hjem tidlig i oktober, men jeg hadde begynt å tvile på løftene hans. De få gangene jeg snakket med ham, hørte jeg noe nytt i stemmen hans. En annerledes energi og begeistring. Han snakket ustanselig om barna han behandlet og arbeidet han utførte. Og han var i ferd med å forelske seg helt i Chicago, sa han. Kunne jeg tenke meg å bo der noen gang? Den slags prat gjorde meg bekymret. Chicago? Det hadde aldri vært snakk om at vi skulle forlate Baltimore og familiene våre.

Jeg fortalte om de faglige utfordringene ved studiet, om hva Mimi og Pop holdt på med, og om bryllupsforberedelsene. Jeg snakket om hvor høyt jeg elsket ham. Om framtiden, når vi skulle arbeide side om side på barneklinikken hans. Om ungene vi skulle få. Han gjorde et høflig forsøk på å reagere på det jeg snakket om, men etter en setning eller to vred han samtalen tilbake på sitt eget arbeid. Jeg visste hvor hengivent han elsket meg. Jeg visste at han ønsket en framtid sammen med meg, og likevel føltes det som om undergangen var nær forestående i disse ukene vi var fra hverandre. Jeg minnet meg selv på at mange av venninnene mine, inklusive Gina, hadde kjærester som var tusenvis av mil unna, og som sto ansikt til ansikt med fare og død hver eneste dag. Min forlovede var på et trygt sted. Hvordan våget jeg å ønske at han skulle være enda nærmere, når arbeidet han gjorde, var så viktig og ga ham slik tilfredsstillelse?

Dagen før han skulle komme hjem, ringte han på nytt. Så snart jeg hørte ham si: «Hei, Tess», visste jeg hva han kom til å fortelle.

«Jeg er nødt til å bli litt til, skatt,» sa han. «Jeg beklager.»

Jeg fant ikke ord, og han fortsatte i all hast.

«Jeg er blitt involvert i et forskningsprosjekt her,» sa han. «Vi prøver å finne årsaken til poliomyelitt, og arbeider med å utvikle ulike behandlingsformer. Det er så viktig. Du forstår det, gjør du ikke?»

«Du sa du skulle komme hjem i morgen.» Stemmen min dirret svakt, og jeg håpet han ikke hadde lagt merke til det. Jeg ville ikke oppføre meg som et barn.

«Jeg vet det, og jeg er så lei for det, men dette er ikke noe som kan utsettes,» sa han. «Vi må arbeide mens polioviruset fortsatt er aktivt i området. Dessuten har flesteparten av personalet måttet gå tilbake til de vanlige jobbene sine, men siden jeg ikke praktiserer ennå, har jeg mulighet til å bli.»

«Hva ville du ha gjort dersom bryllupet sto i morgen?» prøvde jeg meg. «Ville du likevel ha blitt?»

Han nølte, som om han ikke kunne tro at jeg faktisk hadde stilt dette spørsmålet, og jeg skammet meg over at jeg hadde tvilt på ham.

«Unnskyld,» sa jeg. «Jeg vet at du ville ha kommet hjem.»

«Naturligvis ville jeg det.»

«Kanskje jeg kan komme til deg? Jeg har fri i helgen, og mandagsforelesningen er ikke før på ettermiddagen.»

Igjen nølte han. Jeg klemte fingrene rundt telefonledningen og ventet anspent på svaret.

«Kjæresten min,» sa han. «Vet du hvor lang tid det ville ta deg? For det første er det nesten umulig å få en togbillett, siden de flytter så mange tropper for tiden. Og selv om du skulle fått tak i en billett, ville du ha sittet tyve timer på toget. Og når du kom hit, hadde jeg ikke hatt noe sted du kunne sove. Jeg bor på pensjonat, vet du. Dessuten arbeider jeg hele dagen og til langt på natt.»

For første gang i vårt lange forhold lurte jeg på om han hadde noen på si. Tanken skar gjennom brystet mitt som en kniv. Men det var ikke mulig. Ikke Vincent. Vi hadde vært borte fra hverandre altfor lenge. Jeg var i ferd med å glemme hvem han faktisk var. Jeg hadde latt bitterheten ta overhånd.

«Greit,» sa jeg, og før jeg kunne stanse, la jeg til: «Jeg ville ha spurt når du tror du kommer hjem, men det spiller egentlig ingen rolle hva du sier, eller hva? Du skyver bare på datoen når det nærmer seg.»

«Tess,» skjente han. «Det var ikke likt deg.»

«Jeg vet det.» Han hadde rett. Det var ikke likt meg å si noe sånt, men jeg kunne ikke noe for at jeg var såret over å være nederst på prioriteringslisten hans.

«Du, jeg må legge på,» sa han. «Det er noen andre som vil bruke telefonen. Gi meg to uker til her, er det greit? Jeg lover at jeg kommer hjem etter det, uansett hva som skjer her. Bare husk at du og jeg har hele livet foran oss. Om ti år kan du se tilbake på disse ukene og le av hvor usikker du lød. Opp med hodet, nå – for min skyld. Klarer du det, skatten min?»

«Ja,» sa jeg etter et øyeblikks nøling. «Jeg elsker deg.»

«Jeg elsker deg også,» sa han, «og det må du aldri glemme.»

3

Det var i midten av oktober, og Vincent var ennå ikke kommet hjem. Jeg satt sammen med Gina på soveværelset hennes, vi var begge kledt i dongeribukser og bomullstrøyer, og røykte sigaretter og drakk Pepsi Cola i hver vår enkeltseng. Hun hadde hatt i en klunk whisky i glasset mitt. «For å roe nervene,» hadde hun sagt.

Jeg elsket vanligvis å være på rommet til Gina. Det hadde ikke forandret seg siden hun var liten pike, og de rosa- og hvitstripede gardinene og det rysjede, rosa sengeteppet var et nydelig kontrapunkt til sigarettene og whiskyen. Men i dag var det ikke mye som kunne trøste meg.

Hun tente enda en sigarett og snudde seg mot meg.

«Det er på tide at du åpner øynene, Tess,» sa Gina. Jeg hadde fortalt henne at Vincent hadde utsatt hjemreisen enda en gang. «Han har noen på si. Selv Vincent Russo er en mann av kjøtt og blod, ikke en helgen.»

«Jeg tror ikke at han er i stand til å være utro mot meg,» sa jeg. Og stort sett mente jeg det. Det var bare når jeg hadde lagt meg etter å ikke ha hørt fra ham nok en dag, verken i brevform eller per telefon, at jeg ga etter for tvilen. Når det var dagslys, og jeg var lykkelig fordypet i studiene, var jeg viss på at han elsket meg – og bare meg. Men om natten var det annerledes.

«Det er egentlig ikke så ille som det høres ut.» Gina skjøv en mørkblond hårlokk bort fra kinnet og tok et drag av sigaretten. «Han kommer tilbake,» sa hun. «Han er sikkert bare nervøs for å gifte seg og trenger en siste flørt. La ham få det ut av systemet, og deretter er han din livet ut.»

«Han har ikke noen flørt,» sa jeg, skjønt det var ikke mye kraft i ordene. Jeg avskydde at jeg i det hele tatt tvilte på lojaliteten hans.

«Jeg tror du holder deg selv for narr,» sa hun. «Tror du et sekund at ikke Mac morer seg på den andre siden av havet?»

Jeg var sjokkert. «Har han fortalt deg det?»

Hun trakk på skuldrene. «Det behøver han ikke.» Hun tok en slurk og satte glasset tilbake på nattbordet mellom sengene. «Han er mann,» sa hun. «Det er annerledes for dem. De klarer ikke å gå lenge uten en jente.»

«Plager det deg ikke at han er sammen med en annen?»

«Jeg tenker ikke på det,» sa hun. «Han kjemper for landet sitt. Det må være grusomt, alt det han opplever. Jeg klandrer ham ikke hvis han klarer å finne noe å nyte.»

Det gikk kaldt oppetter ryggen på meg. «Du er langt mer overbærende enn jeg,» sa jeg.

«Vet du hva vi burde gjøre?» Gina stumpet sigaretten, rettet ryggen og la beina i kors som en indianer på sengen. Jeg hadde kjent henne lenge, og jeg var klar over hva det skjelmske blikket betydde.

«Hva da?» spurte jeg forsiktig.

«Vi burde reise et sted i helgen,» sa hun. «La oss prøve å få togbilletter til Washington!»

«Tenk om Vincent ringer mens jeg er borte?»

Hun rynket pannen. «Hvor sannsynlig er det?» spurte hun. «Du sier jo at han nesten aldri ringer. Og du kan ikke gå rundt og vente på at han skal ta kontakt. Kom igjen. Vi gjør det.»

Washington, D.C., var bare en times togtur unna Baltimore. Jeg hadde vært i byen flere ganger for å gå på museum, og en gang hadde jeg vært på teater, men jeg hadde aldri overnattet der. «Hvor skal vi bo?» spurte jeg. «Washington er det rene sirkus nå, med så mange statsansatte og militære og …»

«Tanten min har et losjihus ikke langt fra Capitol Hill, husker du?» avbrøt hun. «Kanskje hun har ledige værelser. Jeg ringer henne og spør om vi kan bo der. Det vil ikke engang koste oss noe.»

«Jeg tror jeg bare skal bli hjemme og furte i helgen,» sa jeg og tente en ny sigarett.

«Nei, det skal du ikke!» Hun bøyde seg fram og naglet meg fast med de blå øynene. «Alvorlig talt, Tess. Du er vanligvis så robust, og jeg er forferdelig glad i deg, men nå begynner klagingen din å gå meg på nervene. Tenk på det, er du snill. Kjæresten min risikerer livet hvert eneste minutt. Han kan ikke engang fortelle meg hvor han er. Brevene hans blir sendt som mikrofilm over havet etter at sensorene har finkjemmet dem. Han er ikke herre over sitt eget liv akkurat nå. Men hører du meg klage? Nei. Kjæresten din er et par timer unna og holder på med noe han virkelig brenner for. Så du må holde opp med denne jammeren. Er det greit?»

Jeg ble satt ut, først av kritikken, og deretter av at hun hadde rett. Jeg hadde blitt navlebeskuende de siste ukene. Gina behøvde nok en frihelg mye mer enn jeg.

«Du har rett,» sa jeg. «Vi drar til Washington.»