Marianne Evans

Bare gode venner

Kapittel 1

«Jen, det er mamma. Du må komme til sykehuset.»

Jennifer Meyers trakk pusten langsomt og stengte ute alt ståket i de travle kontorene til The Chicago Sentinels sportsavdeling.

«Er det pappa?» spurte hun med anstrengt stemme.

«Ja.»

Mer ble ikke sagt, og det var heller ikke nødvendig. Jennifer så seg verken til høyre eller venstre, en enkel telefonsamtale hadde forvandlet henne til en robot. Følelsene la hun av seg, som en varm vinterjakke på vårparten.

Hun befant seg i et vakuum, men klarte å få gitt beskjed til sjefen at hun gikk. Han bare nikket, klemte armen hennes, og mumlet noen trøstende ord etter henne. Kondolansen irriterte henne. Den var ikke nødvendig, ikke ennå i alle fall. Så lenge det var liv, var det håp. Helt til hun kom til sykehuset.

«Hei, Mark!»

Mark Abington kom tilbake til kontoret etter en sen lunsj. Han hilste på en av sine kolleger, og la samtidig merke til at pulten like utenfor kontoret hans var tom. Han rynket pannen.

«Hvor er Jen?» spurte han redaktøren, Tom Brewer. Sjefen hans satt uvanlig stille ved skrivebordet sitt, og så deprimert ut mens han ukonsentrert bladde gjennom en bunke med telegrammer.

Mark så det i Toms blikk før han sa noe. «Sykehuset. Hun har akkurat gått.»

Marks humør sank betraktelig. Han nikket og gikk inn på sitt eget kontor. I løpet av den neste halvtimen arbeidet han seg gjennom alle fasene ved en skriveprosess; han tok frem den bærbare pc-en og begynte på utkastet til sin daglige spalte. Da han ikke fant ordene, reiste han seg og tok av seg jakken, brettet opp ermene på skjorten, og dro fingrene gjennom håret noen ganger.

Ingenting hjalp. Alle de vanligvis så effektive metodene han hadde tillagt seg i løpet av årene for å stimulere sin muse, sviktet ham i dag. Og han visste utmerket godt hvorfor. Jennifer. Faren hennes hadde vært syk i månedsvis, men etter at han fikk slag for en uke siden hadde han ikke kommet ut igjen fra sykehuset. Mark tenkte bare på henne, han klarte ikke å konsentrere seg om jobben i det hele tatt. Nå pakket han sammen igjen, visste at han uansett ikke ville få gjort noe før han hadde snakket med Jennifer.

«Tom,» sa han i forbifarten, «Jeg drar til University Hospital. Jeg mailer spalten min før klokken ni i kveld, så du kan bare sette av plass til den i morgenutgaven.»

Mark visste at han ikke trengte å vente på tillatelse før han gikk. Han hadde nok innflytelse i avisen til at han kunne komme og gå stort sett som han ville. Så lenge jobben ble gjort – og gjort skikkelig.

Nå klarte han ikke å konsentrere seg om noe annet enn Jennifer. Hun trengte trøst og omsorg, og ingenting kunne hindre ham i å hjelpe henne når hun trengte det.

Da han kom frem til sykehuset, visste han ikke akkurat hvor han skulle henvende seg, så han spurte etter Daniel Meyers i resepsjonen. Han kjente en knugende følelse feste seg i nakken da han ble sendt til intensivavdelingen. Han visste at Jennifer fryktet at farens helse var blitt enda dårligere, og nyheten om at han befant seg på intensiven frarøvet Mark alt håp.

Han tok heisen til sjette etasje. Mens han lette etter riktig rom, traff han på Jennifers mor. Hun gikk rastløst frem og tilbake foran sykesøstrenes kontor.

«Mrs. Meyers?» De hadde bare møttes én gang tidligere, på tjuefemårsdagen til Jennifer for nesten ett år siden. Han kunne ha kalt henne Helen, men han følte ikke at det passet nå. Hun så utslitt ut, håret hang slapt, og hun var opphovnet og mørk under øynene. Om det var den påtrengende lukten av antiseptiske midler, eller det gustengrå lyset i korridoren som påvirket ham, visste han ikke, men det varslet ikke godt.

«Mark, så godt å se deg.» Stemmen hennes var tynget av sorg.

«Hvordan er det med ham, Mrs. Meyers?» spurte han utålmodig.

Hun nikket mot en dør like ved, og Mark fulgte blikket hennes. Da han ville gå mot døren, tok Jennifers mor ham i armen og holdt ham tilbake.

«Han er død.» Stemmen hennes sviktet. «Hun kom ti minutter for sent. Hun er fryktelig lei seg.»

Han ventet ikke for å høre mer.

Han gikk forsiktig inn i det lille, innglassede rommet, mens han prøvde å være så rolig som mulig. En uhyggelig stillhet slo mot ham. Ingen summende maskiner, ingen pipende hjertemonitorer eller pumpende respiratorer. Ikke nå lenger. Han måtte blunke kraftig noen ganger for å lindre den sviende smerten bak øynene.

Jennifer satt med ryggen mot ham, i en stol ved siden av sengen, og hun holdt sin fars hånd i hendene. Skuldrene hennes ristet, men gråten var taus. Merkelig nok rørte det ham enda mer.

Han skulle til å gjøre henne oppmerksom på at han var kommet da han så at det glitret i diamant- og ametystringen på hennes høyre hånd. Hans. Hennes, faktisk. Vel – deres. Han hadde gitt henne ringen, med lykkesteinen hennes, som en vennskapsgave to måneder tidligere.

«Åh! Herregud, Mark. Jeg kan ikke …» Hun glemte middagen de spiste hjemme hos ham og løftet esken med ringen fra bordet. Hun vred på den slik at ametysten fanget lyset. «Den er utrolig vakker!» Bestemt så hun bort, prøvde å overse ringens skjønnhet. «Jeg kan ikke ta i mot denne!»

Allikevel løftet hun ringen ut av silken i den lille fløyelsesken. Hun studerte hvordan de to diamantene på hver side gnistret da lyset traff dem. Ringen var ikke stor, men gullet og den vakkert slipte ametysten, tok nesten pusten fra henne.

«Du kan ta i mot den, og du bør pokker meg ta i mot den, for jeg har ikke til hensikt å levere den tilbake, Face. Du fikk ingenting for alle de timene du ofret da du hjalp meg med boken min.»

Boken, en biografi om Phil Jackson og hans sesongmesterskap med Chicago Bulls, hadde allerede innbrakt Mark hederlig omtale over hele landet – kanskje spesielt i hjemstaten hans, Illinois.

Samtidig som han fikk godkjennelse til å skrive boken, rekrutterte han Jennifer til å hjelpe seg. De hadde samarbeidet om alt fra research til intervjuer, og forberedelsen av manuskriptet. Mer enn noe annet, hadde boken om Jackson, og gleden ved å se den i bokhyllene, ført til at vennskapet mellom dem var blitt enda sterkere.

Hun så på ringen igjen, ansiktet hennes røpet at hun hadde lyst på den. Hun var fristet, det visste Mark. Veldig fristet.

«Jeg hjalp deg med glede,» fortsatte hun. «Det var en jobb jeg virkelig hadde lyst til å gjøre. Du hadde ikke behøvd å – »

«Den ligger på førsteplass i Illinois i dag,» sa han stolt.

Med et gledeshyl reiste hun seg fra stolen og kastet seg inn i armene hans. «Første plass?» Han nikket og lo av entusiasmen hennes. «Det er fantastisk, Mark! Nå ble jeg utrolig glad på dine vegne!»

«Det er din fortjeneste også, Face. Jeg hadde ikke kunnet skrive boken uten din hjelp. Vær så snill å ta i mot ringen, den blir et minne, og det ville bety så mye for meg.»

Med litt hjelp, gled ringen inn på fingeren hennes.

Siden hadde hun ikke tatt den av igjen.

«Hei, Face,» hvisket han mildt.

Hun snudde seg brått mot ham. Kinnene var tårevåte, og øynene var hovne og glassaktige, som morens. «Mark – » Hun hvisket navnet hans og reiste seg. «Gud, så glad jeg er for å se deg.»

«Beklager, Jen.»

Akkurat nå behøvde hun ikke å si noen ting, hun gled bare inn i de åpne armene hans og la hodet mot skulderen hans. Han vugget henne sakte og gned henne varsomt over ryggen.

«Hvis det er noe jeg kan hjelpe deg med – » han visste ikke hva annet han kunne si.

«Så kommer du til å gjøre det,» mumlet hun. Gråten overveldet henne igjen. «Jeg kom for sent, Mark. Jeg fikk ikke sagt farvel til ham.» Hun hulket høyt, og skuldrene hennes ristet. «Jeg føler meg helt syk.»

De sto og holdt hverandre, helt til Jennifers mor kom inn og avbrøt stillheten i rommet.

«Stacy har kommet, Jen. Jeg drar hjem, det er mye som må gjøres. Jeg må kontakte familien, arrangere begravelsen – » Stemmen hennes var hes og trett etter gråten. «Kommer du?»

Jennifer så fra Mark til moren, og tilbake. «Hvis det er greit, så treffer jeg deg og Søs etterpå.»

«Det er greit. Ring meg senere.» Hun så mot sengen hvor ektemannen hennes lå. Ute av seg åpnet hun vesken og tok opp en resept. Hun ga den til sin datter. «Ikke glem å hente denne, Jennifer. Og ikke bli værende her for lenge.»

«Nå hører du hva hun sier,» sa Mark, og tok Jennifers hånd. «Jeg tror faktisk at vi går med det samme.» Mark la armen om livet hennes og geleidet henne ut av rommet. «Kom igjen.»

«McDonald’s.»

Mark lo stille, «Jeg burde visst det.»

«En sjokoladeshake,» opplyste Jennifer unødvendig.

Øynene hennes var store og sårbare. «Ingen overraskelse det heller.» Han så omsorgsfullt på henne. «Du er en billig lunsjdate, Meyers.»

«Ja, noe positivt er det ved alt,» svarte hun fraværende, og stirret ut bilvinduet i Marks bil. De kjørte gjennom Chicago sentrum. «Burde ikke du vært på jobb nå, forresten?» spurte hun da de kjørte forbi avishuset.

Han ristet bestemt på hodet, «Jeg er akkurat der hvor jeg burde være, så ti stille.» Mark ventet på at hun skulle ta til motmæle, det ville vært det vanlige. Men Jennifer protesterte ikke, ikke i dag.

«Det er sprøtt, ikke sant?»

«Hva, da?» Mark møtte det forvirrede og tomme blikket hennes.

«Jeg satt og skrev en artikkel om gårsdagens basketballresultater da mor ringte. Det er sprøtt hvordan magen kan forandre seg til en hard stein, hvordan hele livet kan forandre seg i løpet av sekunder. Det skal så lite til, bare en telefon.»

Han strakte armen over midtkonsollen og grep hånden hennes, holdt den fast. Jennifer skakket litt på hodet og studerte Mark mens han navigerte seg rundt Michigan Avenue.

Håret hans var tykt og bølget, og vanligvis rammet de velfriserte lokkene inn ansiktets kantete linjer. Men ikke akkurat nå. Nå var det uvanlig rufsete. Han hadde sikkert kjørt fingrene utålmodig gjennom håret utallige ganger etter at han fikk høre om faren hennes.

Jennifer smilte, hun ville klappe ham på kinnet og trøste ham. Hun visste at Mark alltid tok det inn over seg når noen han var glad i hadde det vondt. Nå så hun det på linjene rundt de nøttebrune øynene hans. De var mer markert enn ellers. Han hadde et ganske stort ansvar på seg i Sentinel, det var ikke bare lett å være avdelingssjef i en alder av trettien år, men han hadde både talentet og evnene. Han hadde vunnet flere utmerkelser innen sportsjournalistikken, både lokalt og nasjonalt. Flere enn hun klarte å holde styr på. Men hun visste at gleden ved å skrive betydde mer for ham enn alle utmerkelsene han hadde fått.

De stoppet ved McDonald’s, og selv om han allerede hadde spist bestilte han et smørbrød med fisk og en kaffe. Jennifer ville bare ha sjokoladeshaken sin.

«Vil du ikke ha en pommes frites, eller noe?» spurte han og prøvde å friste henne. «Ta et eller annet, Face. Du må være skrubbsulten, jeg spanderer.»

«Jeg vil bare ha shaken,» insisterte hun.

Mark betalte, og de satte seg i en bås for å spise. Det støyet rundt dem; brokker av samtaler, mas og kjas. Vanlige, hverdagslige lyder som Jennifer registrerte, men ikke hørte. Hun sa ingenting, og så ikke det hun festet blikket på. Nippet bare til sjokoladeshaken sin.

Mark var også stille. Han fiklet med plastikkgaffelen sin og hadde hele oppmerksomheten rettet mot Jennifer. Minnene veltet opp i ham. De hadde bare kjent hverandre noen måneder da hun forsiktig spurte ham om kallenavnet han hadde gitt henne.

«Hvorfor kaller du meg ’Face’ hele tiden?»

«Se deg selv i speilet,» svarte han mens han fortsatte å bla gjennom en bunke papirer på pulten sin. «Så slipper du å spørre.»

Hun satt rett overfor ham, og Mark stoppet opp og så nøye på henne. Jennifers skjønnhet var ikke av det slaget man finner på catwalken, men den var der, så til de grader. Det mørke håret hennes var krøllet og tykt, og stylet mykt rundt kinnbena og ansiktet hennes. Hun var passelig høy og slank, og foretrakk å kle seg tradisjonelt i skjørt og bluse, eller en drakt. Hun hadde god stil.

«Mark. Jeg tuller ikke!»

«Ikke jeg heller,» svarte han kjapt.

«Svar på spørsmålet mitt, ellers lover jeg å kalle deg Marcus Allen resten av livet.»

«Hm, du truer, hva?» Han tok en pause og så henne inn i øynene. «Jeg kaller deg Face fordi du er vakker, men også fordi alt du er kan leses i ansiktet ditt.» Han fortsatte med en utførlig beskrivelse av ansiktet hennes. «Øynene dine er uskyldige og omsorgsfulle. Munnen din et evigvarende smil. Du har lykke i munnviken og godhet i blikket. Ansiktet ditt er vennlig. Alt du er, kan leses der. Helt åpent – i ansiktet ditt, Face.»

Jennifer stønnet og himlet med øynene. Hun slengte en bunke med papirer på pulten til sin kollega. «Det var store ord. En kunne nesten tro du var forfatter eller noe.»

Mark ristet minnene av seg, han skulle ønske det var noe han kunne gjøre for å lette sorgen hennes. Men det var bare tiden som kunne lege disse sårene, det visste han.

«Kom igjen, vi går.» Han visste han hørtes tverr ut.

Jennifer så på ham med et forvirret uttrykk i ansiktet. Uten engang å forsøke å følge humørsvingningen hans, dro hun bare på en skulder. «OK, jeg bør vel sikkert komme meg hjem uansett.»

«Det var ikke det jeg mente. Det var ikke for å bli kvitt deg. La oss dra hjem til meg, der er det stille og vi kan prate sammen.»

Hun bet kjevene sammen og mumlet. «Jeg har ikke lyst til å prate.»

«Nei vel, da prater vi ikke. Vi kan sitte og høre noe musikk i stedet.» Vennskapet mellom dem var basert på likeverdighet, men når Mark tok på seg den beskyttende rollen, følte Jennifer at hun kom til kort. «Forresten,» sa han. «Jeg så at moren din ga deg en resept, hva er den til?»

«Ingenting.» Hun vendte seg bort og justerte skulderstroppen på vesken sin.

«Jennifer!»

«Det er noe beroligende som jeg ikke har til hensikt å ta. Og jeg har ikke tenkt å diskut …»

Mark skjøv henne foran seg. «Første stopp: apoteket.»

Hun tryglet ham med blikket, men han ignorerte hennes tause bønn om å la emnet ligge.

«Jeg elsker Miles Davis,» sukket Jennifer. «Han er fantastisk.»

Mark lente hodet tilbake mot sofaryggen og nøt jazzmusikerens livlige trompettoner som fløt ut av høyttalerne og fylte rommet.

Det var gått mangfoldige timer siden de forlot McDonald’s, og Jennifer hadde fått en ufravikelig lyst på et glass av chablisen hun hadde oppdaget i kjøleskapet hans.

«Jeg mener fremdeles at du er en elendig vert,» sa hun og klaget halvhjertet. «Det eneste jeg ber om er et lite glass vin.»

«Overhodet ikke. Du får ikke alkohol av meg. Du skal ta en beroligende pille når du legger deg, og alkohol og valium er ingen god kombinasjon.»

Hun blåste for å protestere. «Jeg hater det ordet.»

«Hvilket ord?»

«Valium. Det høres veikt ut. Det er enkelte på jobben som sier, ’Jeg trenger en valium’, når de er stresset. Eller, ’Jeg skulle hatt en valiumdispenser her, da ville den vært tom nå’.» Jennifer ristet på hodet. «Jeg har ikke behov for rusmidler.»

Mark var ikke enig. «Herregud, Jen. Skjønner du ikke hvor egenrådig du høres ut? Du har akkurat mistet din far. Å ta beroligende i en slik situasjon er ikke å være svak, og det vet du.»

Hun smilte grettent til ham, men i stedet for å bli sint, trakk han henne nærmere inntil seg og la armen over skulderen hennes.

Hun la hodet sitt mot brystet hans og følte seg med en gang trygg. Han trøstet og beroliget henne. Motvillig så hun på klokken, hun visste at det var blitt sent, men hun hadde ikke lyst til å dra. «Jeg bør vel komme meg hjem etter hvert.»

Mark strammet grepet om skulderen hennes og så på henne. «Hva sa din mor da du snakket med henne i sted? Skal du være hos henne i natt?»

«Nei, Stacy er hos henne. Og min tante er der også. Hun har fullt hus og masse å gjøre, så jeg hadde tenkt å dra hjem til meg selv.»

Mark rettet seg opp og så alvorlig på henne. «Du skal ikke være alene i natt. Hvis ikke du drar til din mor, får du heller bli her.»

Jennifer snurpet sammen munnen. «Det sier du bare for å være sikker på at jeg får i meg sløvemedisinen.»

«Nei.»

«Jo.»

Mark så fårete på henne. «OK. OK, du har rett. Men jeg mener virkelig at du ikke bør være alene i natt. Bli her, Face. Det blir kjekt for meg med litt selskap.»

Jennifer strakte seg ved siden av ham. «Takk det samme. Men hvis tilbudet ditt er for selskapets skyld, tror jeg du blir skuffet. Jeg begynner allerede å bli sigen, Mark. Jeg er skikkelig sliten.»

«Du holder på å komme deg etter sjokket. Når kroppen din blir seg selv igjen, vil du komme til å trenge valiumet. Det vil gjøre det lettere for deg. Avtale?»

«Avtale.» Hun ga seg og så på sofaen. «Jeg legger meg her, hvis det ikke gjør noe for deg.»

Han smattet med tungen og dro henne opp på bena. «Kom denne veien.»

«Jeg har vel ikke noe valg.»

Han tok henne med seg opp til sitt eget soverom og pekte mot et tilstøtende baderom. Han ga henne en Chicago Bears t-skjorte. «Ta på deg denne,» sa han, mens han dro det beige og brunstripede sengeteppet til side. «Du kan legge deg her.»

Jennifer ble helt forskrekket. «Du behøver ikke å gi fra deg sengen din. Jeg kan sove på sofaen.»

«Legg deg her,» sa han bestemt. «Når jeg er ferdig med spalten min til morgenavisen, kommer jeg og legger meg ved siden av deg.» Da hun ble taus og stirret i gulvet, stakk han hendene i bukselommene. «Face, det er ikke noe lureri. Husk hvem du er sammen med her. Vi er jo kompiser.» Med alvorstynget stemme og rolige bevegelser, kom han bort til henne og tok hendene hennes i sine. «Jeg vil være med deg i natt. Det er godt å ha noen å være sammen med når man er lei seg.»

Mark hadde selvfølgelig rett, og hun stolte betingelsesløst på ham. Han var tross alt en av hennes beste venner. Dessuten gruet hun seg til å legge seg alene i et mørkt rom.

«Er du sikker på at det er greit for deg?» spurte hun mykt. Hun så ham rett i øynene, men oppdaget ingenting der som kunne sette oppriktigheten hans i tvil. Han ville støtte henne og være vennen hennes, det var det hele. Typisk Mark Abington.

«Det er jeg sikker på.»

«Dessuten,» sa hun beklagende, mens hun gikk mot badet. «Jeg kommer til å være bevisstløs i løpet av noen minutter, så det hadde nok ikke blitt noe moro uansett.»

«Oi, det tenkte jeg ikke på,» ertet Mark ettertenksomt. «Jeg ombestemmer meg, du får ta sofaen i stedet.»

«Dust.»

Hun lukket døren for å skifte, og måtte innrømme at det var deilig å få av seg jobbklærne. T-skjorten Mark hadde lånt henne rakk henne nesten til knærne, og var løs og ledig slik hun foretrakk nattøyet sitt.

Mark sto ved siden av sengen da hun kom inn igjen fra badet. Jennifer så seg rundt i rommet, og oppdaget at hun likte måten han hadde innredet det på. Møblene var i mørkt treverk, han hadde messinginnfelte downlights i taket og et tykt, kremhvitt teppe på gulvet. Foran det store vinduet til høyre for henne hadde han persienner. Alt i dette rommet vitnet om komfort og utsøkt eleganse.

«Er du sikker på at jeg ikke forstyrrer deg?» spurte hun enda en gang.»

«Helt sikker,» forsikret han henne, og vinket henne opp i sengen på den siden han sto. «Legg deg nå.»

Hun la seg og dro dynen over seg. Mark var i ferd med å forlate rommet da Jennifer tok hånden hans. Hun følte seg med ett kald. «Kan du bli her litt, bare til jeg har sovnet?»

«Selvfølgelig, Face.»

Hun flyttet seg lenger innover på sengen, så han fikk plass til å sitte ved siden av henne. Mark la en arm under skuldrene hennes og dro henne inntil seg. Han lente seg frem og kysset henne på pannen.

Han skjønte ikke at hun gråt før han kjente tårene hennes på skjortebrystet sitt.

«Jen?»

«Unnskyld,» mumlet hun med et sukk, og presset ansiktet sitt enda tettere mot brystet hans. «Jeg er virkelig kjempetrett.»

«Ikke kjemp i mot. Slapp av.» Han la en finger under haken hennes og løftet ansiktet hennes opp mot sitt. Han så rett inn i de tårevåte øynene hennes. «Hvis du vil gråte, så bare gjør det.»

Men hun gråt ikke. Ikke mye i alle fall. Jennifer lukket øynene, og kjente kraften hans trenge inn i henne og fylle henne med ro. Aldri hadde hun følt seg så avslappet som hun gjorde nå, med Marks armer rundt seg. Rolig lot hun seg dysse i søvn mens han masserte ryggen hennes, og pillene begynte å virke.

Hun pustet dypere og mer regelmessig. Mark beholdt allikevel armene rundt henne, og mens han lå der, tenkte han på kvinnen han holdt rundt. De hadde vært gjennom mye siden de ble venner to år tidligere.

«Gwynn skal slutte.»

Rolig la hun den gule notisblokken fra seg i fanget. Mark hadde deltatt på en pressekonferanse med White Sox bare noen timer tidligere. Jennifer satt og tok notater til en artikkel hun skulle skrive, men nå glemte hun hele oppdraget.

«New York?» spurte Jennifer, og visste hva det betydde for Mark.

«New York,» svarte han med oppgitt stemme.

«Det var dumt, Mark. Nå ble jeg skikkelig lei meg på dine vegne. Når fikk du vite det sikkert?»

«I dag, da vi spiste lunsj sammen.»

«Fortalte du henne om følelsene dine?» spurte Jennifer, og lente seg mot ham for å understreke sin neste uttalelse. «Hvis du vil at hun skal bli her, hvis du virkelig er interessert i et forhold til henne, så må du fortelle henne det.»

«Jen, hun er like karrierebevisst som meg. Og hun vil ikke forandre mer på planene sine enn jeg ville gjort. Jobben som nyhetsanker er et stort karrierehopp for henne. Jeg kan ikke be henne takke nei til den muligheten for min skyld.»

Det ble stille mellom dem. «Du kunne jo dra til New York du også.»

Tanken frastøtte henne, og det så ut til at Mark hadde den oppfatningen. «Jen, jeg har alle vennene mine her, og en fantastisk jobb hvor jeg er stjerne på den journalistiske himmelen. Ja, jeg kunne sikkert fått meg en jobb i New York, men jeg ville ikke trivdes der. Jeg liker meg i Chicago.»

«Men hvis du elsker henne,» presset Jennifer, «så kan du i alle fall snakke med henne om det, finne ut om det er noen muligheter. Det virker som om du er vill etter henne, og hun etter deg. Jeg ville ikke latt henne dra hvis det ikke var for at jeg var sikker på at det ikke ville funke.»

Jennifer flyttet på seg i søvne der hun lå ved siden av Mark. Kjæresten hans, Gwynn Aldridge, hadde dratt til New York året før. Men han måtte innrømme at etter at den verste lengselen hadde gitt seg, angret han ikke på valget de begge hadde gjort. Hvorfor han begynte å tenke på Gwynn nå, visste han ikke. Når han lå der med Jennifer ved siden av seg og prøvde å trøste henne som om hun var en yngre bror.

Etter en stund gikk han tilbake til stuen. Han satte opp den bærbare pc-en og fikk skrevet spalten sin til morgendagens utgave av Sentinel. Etter at han hadde sendt den til avisen, skiftet han og la seg forsiktig ved siden av Jennifer i sengen. Hun merket ikke at han gled inn under dynen. Mark la seg inntil henne, nøt følelsen av den varme kroppen hennes mot sin, og la en hånd på hoften hennes. Sekunder senere sov han tungt.

«Nå drar jeg, Jen. Jen?»

Hodet hennes verket, og det føltes som om det var fylt med bomull. Det var ikke uten anstrengelse at hun klarte å åpne øynene og vende seg mot lyden av Marks stemme. Gjennom gliper i de sammenknepne øynene kunne hun se Mark stå ved siden av sengen. Han var uklanderlig kledd i dress, og klar til å gå på jobb.

«Hva er klokken?»

Mark smilte av spørsmålet hennes. «Det vil du ikke vite.»

«Så tidlig, altså?»

«Jepp.»

Det verket bak øynene hennes, og hun følte seg langt fra utsovet. Den eneste lyskilden i rommet kom fra en glipe i døren inn til badet. En svak duft av etterbarberingsvannet hans streifet Jennifers nese og pirret sansene hennes.

«Det er ugudelig å stå opp så tidlig, bare for å lage sportssending for en dustete radiostasjon.»

«Ja, det er virkelig det,» lo Mark. «Var det ikke for at stasjonen befant seg så nærme, hadde jeg aldri giddet å hale meg selv opp så tidlig hver eneste morgen.»

Jennifer lå urørlig et øyeblikk, før hun sa: «Hils til Kevin. Si til ham at – » Halsen hennes snørte seg sammen, og hun hostet for å skjule det. «Fortell ham hva som har skjedd, vil du?»

Mark lente seg over henne og kysset henne på kinnet. Han strøk bort en forvillet hårlokk fra pannen hennes. «Selvfølgelig, Face.» Han rettet seg opp igjen. «Hold sengen noen timer til, og lag deg frokost. Jeg ringer senere.»

«Ok. Takk for alt du har hjulpet meg med.»

Klokken var 06:45 på morgenen, og parkeringsplassen foran radiostasjonen var nesten tom. Mark låste bilen og gikk inn. Han tok heisen til tredje etasje i det store kontorbygget, og gikk direkte til kringkastingsstudioet.

«Hei, Mark!»

Mark skulle til å svare Kevin Owens, dj’en for WCIOs morgensending like kvikt, men han tok seg i det. «Hei, Kevin, har du tid et øyeblikk?»

«Alltid.»

Mark tok ham litt til side, til en så rolig krok som det lot seg gjøre å oppdrive i studioet. Seks personer jobbet der i forbindelse med Kevins frokostshow, og i tillegg til alle menneskene som befant seg i rommet, var det overfylt av plakater, lp-plater og reklameartikler.

«Kevin, Jennifers far døde i går.»

Rystet stirret han inn i Marks ansikt. «Hvordan går det med henne?»

Det var et unødvendig spørsmål å stille i en slik situasjon, og Mark kjente at han ble litt irritert. «Fint tror jeg, alt tatt i betraktning. Hun ba meg fortelle det til deg.»

Kevin så bort. Han gikk tilbake til mikrofonen sin og begynte å bla febrilsk gjennom en bunke med cd’er på pulten foran seg. Etter noen slibrige vitser og litt hysterisk latter, kom Kevin tilbake til der Mark sto.

«Var det slag?» spurte han Mark.

«Ja. Eller seneffekten av et slag for å være helt presis. Hun har det ikke godt. Nå igjen.»

Måten Mark sa det på, gjorde at Kevin krympet seg. Han sjekket hvor lang spilletid det var igjen på den sangen som for øyeblikket ble sendt utover eteren, og ristet på skuldrene. «Jeg forstår det, og jeg er veldig lei meg for det.»

«Hør, hun er bare din eks-forlovede, sant nok, men kan du ikke ringe til henne, da? Fortell henne akkurat det du sa nå, og vis litt medfølelse. Hun trenger all den støtten hun kan få.»

«Kommer ikke på tale,» svarte Kevin panisk. «Jeg har ikke noe imot Jen, men det klarer jeg ikke å gjøre. Ikke etter det som skjedde mellom oss.»

Mark ga seg ikke. Han så sint på Kevin og sa med fast stemme: «Så du har vett til å skamme deg, altså?»

«Og hva hvis jeg har det?» bjeffet Kevin tilbake.

«Da ville jeg si, flott. Det er jeg glad for. Det ville i det minste vise at du har et snev av samvittighet.»

Pokker heller, tenkte Mark bittert. Kevin og Jennifer hadde vært forlovet i nesten tre måneder da en nylig ansatt ved radiostasjonen – en fortryllende, pen og rødhåret pike ved navn Brenda – kastet sitt blikk på Kevin. Brendas ankomst hadde ødelagt forholdet deres, og nå følte Mark seg skyldig. Det var han som hadde presentert Jennifer og Kevin for hverandre, i håp om at to av hans beste venner skulle finne tonen.

«Ikke press meg,» advarte Kevin.

«Jeg presser ikke, jeg sier det bare som det er.» Mark dyttet til ham i armen, akkurat hardt nok til at Kevin sendte ham et skyldbevisst blikk. «Ring til henne, ta kontakt.»

Sangen var ferdig, og Kevin gikk tilbake til mikrofonen og showet sitt. Han spøkte og lo med besetningen idet Mark gikk ut av studio. Han gikk direkte til nyhetsavdelingen, hvor han gikk gjennom mailer og telegrammer, før han skrev en tekst til sin daglige femminutters sportsrevy.

Automatisk slo Jennifer på radioen som sto i hjørnet på kjøkkenbenken hjemme hos Mark. Som vanlig hørte hun på Kevins frokostshow, men for første gang siden de gikk fra hverandre for seks måneder siden, følte hun ingenting da hun hørte stemmen hans. Ingen kjærlighetssorg, ingen følelse av å være sviktet, og ingen ensomhet som plaget henne.

Hun var glad for å oppdage at Mark delte frokostvanene hennes. Da hun åpnet skapene hans fant hun både rundstykker, muffins og croissanter. Hun skjenket seg kaffe fra trakteren på benken, og forsynte seg med croissanter med syltetøy på. Hun startet dagen slik hun vanligvis foretrakk det – langsomt.

En vanskelig dag lå foran henne. Det var umulig å være glad når tankene hele tiden kretset om farens bortgang, og begravelsen som måtte arrangeres. Men etter all hjelpen og støtten Mark hadde gitt henne dagen i forveien, følte hun seg mye bedre rustet til å gjøre det som måtte gjøres.

Kapittel 2

Det hvite lommetørkleet Jennifer knuget mellom fingrene sine, var vått av tårer. Innerst i det svakt opplyste rommet, lå faren hennes på båre. Hele dagen hadde folk kommet og gått, mumlet sine kondolanser, og forsikret dem om fortsatt støtte i den vanskelige tiden som lå foran dem. Og de hadde berømmet Jennifer for hennes styrke og likevekt.

Men hver gang hun hørte komplimentene, sved ordene litt mer inne i henne. Styrke? Inni seg var hun opprørt, og det var bare så vidt hun klarte å holde følelsene sine under kontroll.

Hun fiklet med blondekanten på lommetørkleet sitt, mens hun stirret likegyldig ned på det hvite tøystykket. En ny gruppe mennesker kom inn i kapellet. Nummen kikket hun opp, og smilte automatisk til en gjeng fra Sentinel.

Kylie Masterson, en annen sportsjournalist, tok først Jennifers hånd i sin, før hun klemte henne inntil seg. For en gangs skyld klarte Kylie å ikke si noe. Hun sto ved siden av Jennifer til hun hadde hilst på alle kollegene sine, og takket dem for den nydelige buketten med roser de hadde sendt.

Faktum var at Jennifer lurte på om hun noen gang ville bli i stand til å kjenne duften av blomster igjen, nyte det symbolet på skjønnhet og liv som det jo var, uten å tenke på denne sørgelige dagen.

Omsider, etter å ha hilst på Jennifers mor og søster, kom Kylie tilbake til Jennifer. Hun førte henne med seg bort til raden med stoler som sto oppstilt.

Som forventet opptrådte Kylie overbeskyttende og formante henne å sette seg. «Sett deg ned. Du fortjener en pause nå.»

Jennifer mumlet et eller annet uvesentlig, hun følte seg så merkelig stiv og fraværende.

Kylie forsto henne, «Jeg vil ikke mase på deg nå, Jen,» sa hun mykt. «Dette er en forferdelig vanskelig tid for deg, men jeg håper du velger å ta deg litt fri fra jobben. Slapp av, og prøv å komme til hektene igjen. Og ikke minst, husk at du kan ringe meg når som helst.»

Jennifer nikket, og ga vennen sin et ektefølt smil. «Det vet jeg, Kylie. Takk skal du ha.»

Med ett kjente Jennifer et par hender legge seg på skuldrene sine. Hun snudde seg og så opp på Kevin Owens alvorstyngede ansikt.

Kevin var den typen som vanligvis klarte å få ethvert menneske til å føle seg avslappet, men i dag var den blonde, hengslete mannen tydelig ukomfortabel. Det tykke, lyse håret rakk ham nesten til skuldrene, de lyse, blå øynene så ned på Jennifer, men flakket så videre rundt i rommet. Nervøst skiftet han fra fot til fot.

Men det var ikke Kevins ansikt hun festet seg ved, det var mannen som sto ved siden av ham hun virkelig så. Mark. Lettelsen bølget lindrende gjennom kroppen hennes. Alt ville bli bra nå, Mark var her, Mark sto rett bak henne.

Hun reiste seg rolig opp, Kylies tilstedeværelse ble glemt i møtet med de to mennene. «Hei, Kevin. Jeg er glad du kom.»

Han virket usikker og famlende når han så på henne, og slikket leppene fort. Det myknet Jennifers hjerte, og hun lente seg frem og kysset ham på kinnet. For n-te gang sto tårene i øynene hennes.

«Jeg er virkelig lei meg, Jen,» sa Kevin lavt, og så mer i gulvet enn på henne. «Jeg likte din far svært godt.» Han så opp da Jennifers mor kom bort til dem. «Jeg håper ikke du har noe i mot at jeg kom hit, jeg ville du skulle vite at jeg tenker på dere.»

Han stotret, og Jennifer strøk en hånd over kinnet hans og smilte svakt. «Selvfølgelig har jeg ikke noe i mot det. Det betyr mye for meg at du kom.»

Mark sto stille og betraktet dem. Forståelsen hun viste for Kevin, til tross for hans åpenbare mistrivsel, forvirret ham. Og han følte seg tilsidesatt. Hvorfor var hun så raus mot Kevin? Var det ikke han som hadde knust hjertet hennes? Hei, hadde han lyst til å rope, det var jeg som stilte opp for deg. Det var jeg som tilbød deg omsorg. Hvorfor er du så forbannet hyggelig mot Kevin?

Like fort som disse tankene dukket opp i hodet på Mark, like fort angret han. Gikk det an å være så egoistisk? Hva visste han om Jennifers motiver? Hun hadde tross alt vært forlovet med Kevin.

Men uansett hvordan han argumenterte med seg selv, så hjalp det ikke. Han følte seg uansett krenket og sint.

Da Jennifer gikk forbi ham for å hilse på de andre gjestene, klemte hun armen hans fast. Han måtte ta seg sammen. Han rettet seg opp og skaffet seg et overblikk over rommet. Han fikk øye på Tom Brewer, Kylie Masterson og andre ansatte ved sportsavdelingen i Sentinel, og gikk bort til dem. Da han beveget gjennom rommet kom han til å legge merke til Jennifer og måten hun flyttet seg mellom de forskjellige gruppene med mennesker i rommet.

Skuldrene hennes virket spinkle og skrøpelige under den sorte linjakken. Det matchende smale skjørtet, pumpsene og det enkle perlekjedet hun hadde om halsen, tegnet et sørgmodig bilde.

Han så på henne der hun gikk fra den ene til den andre, tok i mot klemmer og velmente ord, mens hun selv trøstet andre. Det rørte ham, og fikk ham til å føle seg stolt av henne.

Lenge sto han der alene, fornøyd med bare å se uforstyrret på henne.

Jennifer var utslitt. Hun lengtet desperat etter å la seg innhylle i glemselens slør. Hun orket ikke å kjempe lenger, eller prøve å oppføre seg fattet. Det sved bak øynene hennes, de var opphovnet og såre. Kroppen hennes verket, bokstavelig talt, etter at denne triste dagen skulle ta slutt. Tappert vendte hun seg rundt og så utover rommet, forsikret seg om at hun hadde hilst på alle som var der.

Hun fikk øye på Mark.

Han sto litt unna de andre, og lente seg mot en ørelappstol. Han så direkte på henne. Han så sterk ut, urokkelig i sin fremferd. Litt etter litt tok hjertet hennes ham til seg, det føltes som balsam for den mørbankede sjelen hennes. Den dobbeltspente dressen hans var mørk, som seg hør og bør anledningen, men det gjorde ikke den fengslende utstrålingen hans mindre påtagelig. Hans livskraft var betryggende, den forsikret henne om at bedre dager ville komme.

Endelig, tenkte hun, kan jeg være sammen med den personen jeg virkelig trenger akkurat nå.

Mark så på henne da hun kom gående mot ham. Hver eneste muskel i kroppen hans var lammet. Krystallklart følte han ømheten fra henne. Jennifer, tenkte han, la meg få lov til å hjelpe deg. Ikke vend deg mot noen andre. Du har jo meg.

Det var en egoistisk tanke, sant nok, men bare Mark kjente henne godt nok til å se Jennifers ekstreme sårbarhet. Utad, og overfor dem hun delte sorgen med, oppviste hun en enorm selvbeherskelse. Han kjente henne bedre, og derfor så han på seg selv som hennes selvsagte beskytter.

Hun sa ingenting idet hun kom bort til ham. Det var umulig å sette ord på de følelsene som regjerte i henne nå. Hun så på ham og nikket mot døren og lobbyen, hvor det var flere rom hvor en kunne trekke seg litt tilbake.

Han tok Jennifers hånd og leide henne bort fra den triste, om enn hengivne, skare av familie og venner.

Da de var alene, vendte hun seg mot ham med blanke øyne.

«Kan du holde rundt meg litt? Jeg trenger det nå.»

Mark hadde allerede lagt armene løst rundt livet hennes, og nå dro han henne inntil seg. «Selvfølgelig, Face.»

Følelsesladet kjente hun knærne dirre under seg. Kjærlighet og smerte blandet seg i henne og hun overga seg endelig til sorgen, mens tårene strømmet fra øynene hennes.

Overrasket kjente hun hvordan varmen steg i henne etter hvert som hun klynget seg nærmere inntil ham. Under hånden sin kjente hun den stramme brystkassen hans, og hjertets taktfaste rytme. Betryggende. Deilig betryggende. Fortvilelsen kjentes ikke på langt nær så overveldende nå lenger.

Mark senket hodet, ville kysse kinnet hennes, da han ble vár den krydrete duften av parfymen hennes. En fremmed følelse slo opp i ham i det samme, fikk pulsen hans til å slå fortere. Han holdt fastere om Jennifers smale skikkelse, men i stedet for å kysse henne, strøk han en hånd over håret hennes.

«Kommer det til å gå fint med deg, Face? Kanskje du skulle ta en liten pause.»

«Nei.»

Den tonen kjente han. «Ikke prøv å overtale meg, engang,» sa hun med det ene ordet, «det er ingenting å diskutere.»

«Du kan ta deg tid til å spise litt, i alle fall,» prøvde han seg på nytt.

Hun løftet blikket og så på ham. «Jeg skal spise sammen med familien min etter minnestunden. Kan du ikke spise sammen med oss?»

Ingenting i hele verden kunne få ham til å takke nei når hun så på ham med det blikket. Med den ene armen fortsatt rundt livet hennes, strøk han en finger over den bleke huden på kjeven hennes. «Selvfølgelig, Jen.»

I øyekroken så Mark at Kevin Owens var på vei til å forlate kapellet. Han la merke til forvirringen i Kevins øyne da han oppdaget de to sammen.

«Vent på meg, jeg kommer straks tilbake,» sa han, og kysset Jennifer lett på kinnet.

Han fulgte Kevin ut til parkeringsplassen.

«Bare stikk av gårde,» sa Mark. «Jeg kommer til å bli her en stund til. Jen har spurt meg om jeg vil spise middag sammen med henne og familien, og jeg har sagt ja. Hun kjører meg hjem etterpå.»

«Gjør som du vil, kompis.»

Kevins stemme var iskald, og holdningen hans avvisende. «Hva er det?» spurte Mark.

«Jeg ble bare litt usikker.»

«Hva mener du?»

Kevin åpnet bildøren og snudde seg mot Mark. «Hva er det med deg og Jennifer?»

«Jeg prøver å trøste henne, Kevin. Støtte henne.»

Kevin blåste, «Åh, du trøster.» Ut fra tonefallet var det tydelig at han ikke trodde ham i det hele tatt.

«Ikke prøv deg på noe sjalusidrama her, Kevin. Med tanke på dine egne sidesprang, får det deg bare til å se ut som et fjols.»

«Faen ta deg!»

Mark grep Kevin hardt i armen, «Kutt ut! Jennifer og jeg har vært gode venner lenge, det vet du. Hvorfor begynner du å oppføre deg som en idiot nå? Har det endelig begynt å gå opp for deg hva du har mistet?»

Den satt som han hadde tenkt. Av en eller annen grunn, virket det som om Kevin plutselig hadde fått en torn i siden til ham på grunn av Jennifer. Mark kunne ikke forstå hvorfor.

«Det så ikke ut som det bare var vennskap mellom dere der inne nå nettopp, Abington.»

«Og hva så, om det virkelig var mer enn bare vennskap mellom oss? Hva hadde det med deg å gjøre? Du dumpet henne i samme øyeblikk som du så Brenda komme gående. Det var jævlig dårlig gjort av deg.»

De hadde aldri snakket om det som var skjedd mellom Jennifer og Kevin før. Mark hadde ikke villet ta det opp, fordi han følte at han sto mellom barken og veden. Dessuten var Mark og Kevin venner fra langt tilbake, de hadde gått på college sammen, og de hadde til og med delt hybel. Nå følte han seg medskyldig i det Jennifer hadde gjennomgått. Ikke bare var det han som hadde presentert henne for Kevin, men han hadde i tillegg oppmuntret henne til å innlede et forhold til ham.

Når han nå så Kevins rasende ansikt, ønsket han nesten at han hadde holdt kjeft. For vennskapets skyld. Nesten, men ikke helt. Kevin oppførte seg som en sjalu kjæreste, mens Mark følte seg forpliktet til å skjerme Jennifer. Kevin hadde lagt livet hennes i grus uten antydning til dårlig samvittighet. Før nå. Det kom ikke til å skje igjen, ikke så lenge Mark hadde noe han skulle ha sagt.

«Hun vil uansett få seg en ny kjæreste en vakker dag,» advarte Mark. «Det skjønner vel du også. Livet hennes går videre, vet du. Du kan ikke gå rundt og være sjalu, det har du faktisk ingen rett til.»

Kevin svarte ham med et verbalt stikk. «Vet du, Abington? Det forekommer meg at heller ikke du er sammen med noen for øyeblikket. Har du eller Jennifer noen gang tenkt over hvor beleilig den situasjonen kan være?»

«Og hvis vi hadde tenkt på det,» snerret Mark, og stakk fjeset sitt helt opp i Kevins, «var du den siste som skulle bry seg. Hold deg langt vekk fra henne, Kevin. Sårer du henne igjen skal du få med meg å gjøre. Jeg burde ha gjort noe allerede den gangen du knuste henne og hevet forlovelsen.»

Kevin ristet anklagene av seg og stirret ondskapsfullt mot Mark. Mannen han hadde kjent så lenge, så ut til å forandre karakter rett for øynene på ham.

«Som jeg sa,» sa Kevin, og satte seg inn i bilen. «Du er ikke sammen med Jen.» Han stirret hevngjerrig på Mark. «Og hvis du blir tørst, kompis, så drikk vann. Ok?»

«Det er over. Takk Gud i Himmelen for at det endelig er over.»

Hun pustet lettet ut, og åpnet døren til leiligheten sin for Mark. Det første hun gjorde da de kom inn var å henge jakken fra seg over en stolrygg i stuen.

«Ikke misforstå meg,» fortsatte hun stille. «Det verste blir å måtte venne seg til at han ikke er her mer. Han kommer ikke til å være der når vi spiser søndagsmiddag eller feirer bursdager. Og heller ikke til jul.»

Hun trakk pusten dypt og prøvde å svelge klumpen i halsen. Hun skjulte et hulk, men Mark la merke til at øynene hennes var tørre. Hun hadde ikke flere tårer igjen etter en lang dag ved sin fars båre. Nå var minnestunden over, det samme var middagen med familien etterpå. Hun burde roe seg ned og prøve å lade batteriene før begravelsen i morgen.

«Du var så sterk, Face. Jeg kommer ikke over det. Din far ville vært stolt av deg.» Mark kom opp bak henne, og la hendene sine om overarmene hennes. Hun så trett og utmattet ut, og han klemte henne forsiktig, som om han var redd for å knuse henne.

Full av beundring nikket han for seg selv. Jennifer så kanskje liten og svak ut nå, men hun hadde vært en stor støtte for både seg selv og familien sin i dag.

Men de oppmuntrende ordene forble usagt. I samme øyeblikk som han tenkte dem, forsvant de for ham. Det var ikke sånne ting man sa i en stund som denne.

I stedet ble han stående bak henne mens hun lente seg mot ham og lot hodet hvile mot brystkassen hans. Rastløs lukket hun øynene. Marks blikk gled til den slanke halsen hennes da hun la hodet bakover. Kurvene hennes, og følelsen av kroppen hennes mot hans, virket merkelig kjent da hun trykket seg mot ham.

Han lot hendene sine gli nedover armene hennes, og Jennifer lot inntrykkene sige innover seg. I løpet av minnestunden hadde kroppen hennes gått på autopilot, og det var hun glad for. Når Mark holdt rundt henne nå, forsvant imidlertid nummenheten som hadde preget henne hele dagen. Igjen ble hjertet hennes i stand til å kjenne på den skjulte vissheten om at hun var i trygge hender.

«Jeg kan ikke få takket deg nok for alt du har gjort for meg.»

«Det er ingenting å takke for, Face.» Og det mente han.

«Men …»

«Ikke noe ’men’, Jen. Vi er venner. Bestevenner. Og venner hjelper hverandre. Ferdig med det. Du ville ha gjort akkurat det samme for meg.»

Langsomt åpnet Jennifer øynene, men hun lot fortsatt hodet hvile mot den trygge brystkassen hans. «Ja. Ja, det ville jeg.»

Jennifer og Mark sto tett sammen midt i stuen, det dempede lyset fra gangen var den eneste lyskilden. Plutselig ble Jennifer overmannet av minner som nesten tok pusten fra henne. Hun måtte blunke flere ganger med øynene.

«Så rart, jeg kan nesten kjenne lukten av popkorn og pizza.»

«Hva mener du?»

«Lukten fra bodene som selger pizza og popkorn på Chicago Stadium. Hockeykampen med The Blackhawks. Husker du?»

Mark måtte smile da han skjønte hva hun snakket om. «Vårt første oppdrag sammen.»

«Og min første dag i avisen. Vi bestilte popkorn og pizza før vi gikk til pressebåsene. Jeg var så nervøs, jeg klarte nesten ikke å snakke.»

Mark lo. «Ja, da var du skikkelig grønn. Det var Tom Brewer som bad meg være barnevakt for deg. Vise deg rundt og presentere deg for folk.»

«Ja. Husker du da vi satte oss ned begge to, forsynte oss med hvert vårt pizzastykke og la den ene foten oppå den andre samtidig? Snakk om å ha kontroll på koreografien. Jeg kommer aldri til å glemme uttrykket ditt i fjeset da det hendte.»

«Det var nesten som jeg forventet å høre musikk fra Twilight Zone strømme ut av høyttalerne.» Mark kjente trykket fra hodet hennes mot brystet sitt da hun nikket samtykkende. «Vi lo så voldsomt at hele pressekorpset snudde seg for å se hva vi holdt på med.»

«Siden da – » Hun visste ikke hvordan hun skulle avslutte setningen, så den ble hengende i luften.

Mark skjønte hva hun mente uten at hun behøvde å utdype det noe mer. Fra da av hadde de vært uatskillelige. Den første opplevelsen de hadde delt. Det korte øyeblikket da de begge satte seg ned, grep et pizzastykke og krysset bena, hadde bundet dem til hverandre. Episoden hadde knyttet dem sammen, og etter det var båndene bare blitt sterkere mellom dem.

«Glad i deg, Face,» mumlet Mark ømt.

Han holdt godt rundt henne, og Jennifer smilte. Kjente fornøyd hvordan nærværet hans bidro til at roen igjen senket seg i henne. Hun syntes slett ikke at det var vanskelig å forholde seg til åpenheten hans. Det var ikke første gangen Mark hadde sagt det til henne. Det var misunnelsesverdig hvordan han klarte å deklamere følelsene sine så åpent. I motsetning til Kevin, som ettertrykkelig hadde dempet hennes spontane væremåte. Uansett så følte hun at handling sa mye mer enn ord, og dagen i dag hadde vært nok et eksempel på hvor langt Mark var villig til å strekke seg for hennes skyld.

«Det samme til deg, Mark,» sa hun mykt, og klemte hånden hans.