Å bli seg selv

KAPITTEL 1

EMPATIENS FØDSEL

Jeg våkner fra drømmen klokken tre på natten av at jeg gråter ned i puta. For ikke å forstyrre Marilyn smyger jeg meg stille ut av sengen og inn på badet, tørker øynene og følger de samme instruksene som jeg har gitt til pasientene mine i femti år: Lukk øynene, spill drømmen om igjen i tankene og skriv ned det du har sett.

Jeg er omtrent ti år, kanskje elleve. Jeg sykler ned en lang bakke, ikke langt hjemmefra. Jeg ser ei jente som heter Alice, sitte på verandaen foran huset der hun bor. Hun virker litt eldre enn meg og er søt, selv om ansiktet hennes er dekket av røde prikker. Jeg roper til henne i det jeg sykler forbi: «Hei, meslinger.»

Plutselig står en umåtelig stor og sterk mann foran sykkelen. Han tar tak i styret slik at jeg må stanse. På en eller annen måte vet jeg at han er Alices far.

Han roper til meg: «Hei du, hva du nå heter. Tenk deg litt om – hvis du da kan tenke – og svar meg på dette: Tenk på hva du akkurat sa til datteren min, og fortell meg én ting: Hvordan fikk det Alice til å føle seg?»

Jeg er for redd til å svare. «Kom igjen, svar meg. Du er Bloomingdales guttunge (dagligvareforretningen til faren min het Bloomingdale Market, og mange av kundene trodde vi het Bloomingdale), og jeg tipper du er en smart jøde. Så kom igjen, gjett hva Alice følte da du sa det.»

Jeg skjelver. Jeg er stum av skrekk.

«Ja vel, ja vel. Slapp av. Jeg skal gjøre det enkelt for deg. Bare fortell meg dette: Gjør ordene dine at Alice får det godt med seg selv, eller dårlig med seg selv?»

Alt jeg klarer er å mumle, «Vetikke»

«Klarer ikke å tenke klart, hæ? Vel, jeg skal hjelpe deg å tenke. Tenk om jeg så på deg og valgte noe negativt ved deg og kommenterte det hver gang jeg så deg?» Han stirrer meg tett opp i ansiktet, «En liten buse i nesen, hva? Hva med «busa»? Det venstre øret ditt er større enn det høyre. Tenk om jeg sier: «Hei, «tykkøre», hver gang jeg ser deg? Eller hva med «jødegutten»? Ja, hvordan ville det være? Ville du likt det?»

Jeg skjønner i drømmen at dette ikke er første gangen jeg har kjørt forbi dette huset, at jeg har gjort det samme dag etter dag, syklet forbi og ropt til Alice akkurat de samme ordene, prøvd å få i gang en samtale, prøvd å bli venn med henne. Og hver gang jeg ropte «Hei, meslinger», såret jeg henne, fornærmet jeg henne. Jeg er skrekkslagen – over skaden jeg har forvoldt, alle disse gangene, og det faktum at jeg har vært så blind for det.

Når faren hennes er ferdig med meg, kommer Alice gående ned verandatrappen og sier med myk stemme: «Har du lyst til å komme opp og leke?» Hun kaster et blikk opp på faren. Han nikker.

«Jeg føler meg så fryktelig», svarer jeg. «Jeg er så skamfull, så skamfull. Jeg kan ikke, kan ikke, kan ikke …»

Siden tidlig i tenårene har jeg alltid lest helt til jeg sovner. De to siste ukene har jeg holdt på med en bok som heter Våre bedre engler av Steven Pinker. Denne kvelden, før drømmen, hadde jeg lest et kapittel om empatiens fremvekst under opplysningstiden og om hvordan utviklingen av romanen, spesielt britiske brevromaner som Clarissa og Pamela, hadde spilt en rolle når det gjaldt å redusere vold og grusomhet, fordi de hjalp oss med å se verden fra en annen persons ståsted. Jeg skrudde av lyset ved midnatt, og noen få timer senere våknet jeg fra marerittet om Alice.

Etter at jeg hadde roet meg, gikk jeg tilbake i sengen, men lå lenge våken og tenkte på hvor bemerkelsesverdig det var at denne urgamle byllen, denne forseglede lommen med skyld som nå var 73 år gammel, plutselig hadde sprukket.

I våken tilstand, husket jeg nå, hadde jeg i sannhet syklet forbi Alices hus som tolvåring og ropt «Hei, meslinger» på en brutal, smertefull, følelsesløs måte for å få oppmerksomheten hennes. Faren hennes hadde aldri konfrontert meg med det, men når jeg nå ligger her i sengen i en alder av 85 og kommer meg etter marerittet, kan jeg forestille meg hvordan det må ha kjentes for henne og skaden jeg kan ha gjort. Tilgi meg, Alice.

KAPITTEL 2

LETER ETTER EN MENTOR

Michael, en sekstifem år gammel fysiker, er den siste pasienten min denne dagen. Han gikk i terapi hos meg for tjue år siden over en periode på to år, og jeg hadde ikke hørt fra ham inntil for et par dager siden, da han sendte meg en e-post og skrev: «Jeg må treffe deg – den vedlagte artikkelen har fyrt opp under en mengde ting, både gode og dårlige.» Linken sendte meg til en artikkel i The New York Times som fortalte at han nylig var blitt tildelt en viktig internasjonal vitenskapspris.

Når han tar plass i stolen på kontoret mitt, er jeg den første som snakker.

«Michael, jeg fikk meldingen din der du skrev at du trengte hjelp. Det er trist å høre at du har det vanskelig, men jeg vil også si at det er godt å se deg og fantastisk å høre om prisen din. Jeg har ofte lurt på hvordan det gikk meg deg.»

«Takk for at du sier det.» Michael ser seg rundt i rommet – han er spent, våken, nesten skallet, rundt 1,80 høy og de glitrende brune øynene hans utstråler trygghet og selvtillit. «Du har ommøblert her? Disse stolene pleide å stå der borte? Ikke sant?»

«Ja, jeg ommøblerer for hvert kvart århundre.»

Han klukker. «Vel, du så artikkelen?»

Jeg nikker.

«Du kan sikkert gjette hva som skjedde etterpå: et blaff av stolthet, altfor kort, og deretter en bølge av engstelse og tvil på meg selv. De samme gamle greiene – dypt der nede er det lite.»

«La oss gå rett inn i det.»

Vi bruker resten av timen på å gå gjennom gammelt materiale: De uskolerte, irske immigrantforeldrene hans, oppveksten i leiegårdene i New York, den dårlige grunnskoleutdannelsen, mangelen på en god mentor. Han snakket lenge om hvor mye han misunte mennesker som ble tatt ved hånden og støttet av en senior. Selv hadde han jobbet i evigheter for å få de beste karakterene slik at han kunne bli lagt merke til. Han måtte skape seg selv.

«Ja», sa jeg. «Å skape seg selv er en kilde til mye stolthet, men det gir også en følelse av å ikke ha noe fundament. Jeg har kjent mange begavede barn av immigranter som har en følelse av å være liljer som vokser i en sump – vakre blomster, men uten dype røtter.»

Han husker at jeg sa det samme til ham for mange år siden, og sier at han er glad for å bli minnet om det. Vi planlegger å møtes et par ganger til. Han sier at han allerede føler seg bedre.

Jeg har alltid samarbeidet godt med Michael. Vi fikk god kontakt allerede da vi møttes første gang, og han fortalte meg ved flere anledninger at han følte at jeg var den eneste som virkelig forstod ham. I løpet av det første terapiåret snakket han mye om forvirret identitet. Var han virkelig den strålende studenten som gjorde det bedre enn alle? Eller var han unnasluntreren som brukte fritiden sin i bassenget eller på skytebanen?

En gang, mens han klaget over den forvirrede identiteten sin, fortalte jeg ham en historie fra da jeg gikk ut fra Roosevelt High School i Washington, D.C. På den ene siden hadde jeg fått beskjed om at jeg ville motta Roosevelt High School Citizenship Award ved avgangsseremonien. Men det siste året hadde jeg også drevet et lite tippeselskap for veddemål på baseball. Jeg ga 10–1 i odds på at en av tre utvalgte spillere på en gitt dag ikke ville få seks treff. Oddsene var i min favør, og jeg hadde gjort det svært bra og hadde alltid penger til å kjøpe små draktbuketter med gardenia til Marilyn Koenick, kjæresten min. Likevel, noen få dager før avslutningen mistet jeg boken med veddemålsnotatene. Hvor var den? Jeg var hysterisk og lette overalt helt til siste øyeblikk før avslutningsseremonien. Selv når jeg hørte navnet mitt bli ropt opp og begynte å gå over scenen, nølte jeg, og lurte på om jeg ville bli æret som en forbilledlig elev ved Roosevelt High School i 1949 eller utvist fra skolen for gambling.

Da jeg fortalte Michael historien, lo han hjertelig og mumlet, «en hjernekrymper helt etter min smak.»

*

Etter at jeg hadde skrevet notatene fra timen, skiftet jeg om til vanlige klær og tennissko og tok sykkelen ut av garasjen. Som åttifireåring er tennis og løping et forlengst tilbakelagt stadium. Så godt som hver dag sykler jeg likevel en tur på en sti i nærheten av der jeg bor. Jeg starter med å tråkke gjennom en park full av barnevogner, frisbeer og barn som klatrer i ultramoderne strukturer, før jeg krysser en røff trebro over Matadero Creek og klatrer opp en liten høyde som blir brattere for hvert år. På toppen hviler jeg før jeg begynner å rulle ned den lange nedoverbakken. Jeg elsker følelsen av å kruse av gårde med den varme luften strømmende mot ansiktet. I disse øyeblikkene kan jeg nesten forstå hva mine buddhistiske venner mener når de snakker om å tømme hodet for tanker og nyte opplevelsen av ganske enkelt å være til. Men roen er alltid kortvarig, og i dag, på tankenes vinger, aner jeg raslingen av en dagdrøm som er klar til å entre scenen. Det er en dagdrøm som jeg har sett for meg kanskje hundrevis av ganger i løpet av mitt lange liv. Nå hadde den sovet i flere uker, men Michaels klage over at han ikke hadde noen mentorer, rister den våken.

En mann som bærer en dokumentmappe og er kledd i en smalstripet bomullsdress, stråhatt, hvit skjorte og sløyfe kommer inn i fars lille, enkle, dagligvarebutikk. Jeg er ikke der: Jeg ser det hele som om jeg befinner meg oppe under taket. Jeg kjenner ikke igjen den besøkende, men jeg kjenner at han er innflytelsesrik. Kanskje er han rektor på barneskolen jeg går på. Det er en varm, fuktig sommerdag i Washington, D.C., og han tar ut lommetørkleet for å tørke pannen før han henvender seg til faren min. «Jeg har noe viktig å snakke med deg om. Det gjelder sønnen din, Irvin.» Far blir skremt og engstelig; han har aldri stått overfor en slik situasjon før. Siden de aldri hadde latt seg assimilere inn i den amerikanske kulturen, kunne faren og moren min stort bare senke skuldrene når de var sammen med likesinnede – andre jøder som hadde emigrert sammen med dem fra Russland.

Selv om det er kunder i butikken som krever oppmerksomhet, vet far at dette ikke er en mann man lar vente. Han ringer til moren min. Vi bor i en liten leilighet over butikken, og utenfor den fremmedes hørevidde sier han på jiddisk at hun må skynde seg ned. Hun kommer noen få minutter senere og tar seg effektivt av kundene mens faren min fører den fremmede inn i det lille lagerrommet bakerst i butikken. Der setter de seg ned på kasser med tomme ølflasker og snakker. Rottene og kakerlakkene holder seg heldigvis borte. Faren min er åpenbart utilpass. Han ville foretrukket at mor hadde stått for snakkingen, men det ville vært usømmelig å innrømme offentlig at det var hun, ikke han, som styrte det hele, og som tok alle viktige beslutninger i familien.

Mannen i dress forteller far bemerkelsesverdige ting. «Lærerne på skolen min sier at sønnen din, Irvin, er en ekstraordinær elev, og at han har potensial til å levere et fremragende bidrag til samfunnet. Men det vil skje hvis, og bare hvis, han får en god utdannelse.» Faren min ser ut som han har stivnet. De pene og gjennomborende øynene er fiksert på den fremmede, som fortsetter: «Nå er skolesystemet i Washinton, D.C. godt drevet og mer enn tilfredsstillende for en vanlig student, men det er ikke stedet for sønnen din, ikke for en som er spesielt begavet.» Han åpner dokumentmappen og rekker far en liste over flere private D.C. skoler og fortsetter: «Jeg oppfordrer deg til å sende ham til en av disse skolene for resten av utdanningstiden.» Han tar et kort ut av lommeboken og rekker det til far. «Hvis du tar kontakt med meg, skal jeg gjøre alt jeg kan for at han skal få et stipend.»

Når han ser fars forvirring, forklarer han: «Jeg skal prøve å få hjelp til å betale studieavgiften – disse skolene er ikke gratis slik som de offentlige skolene. Vær så snill, for sønnen din sin skyld, la dette få aller høyeste prioritet.»

Kutt! Dagdrømmen ender alltid her. Fantasien min sliter med å avslutte scenen. Jeg ser aldri hva faren min svarer, eller den oppfølgende diskusjonen med mor. Dagdrømmen uttrykker følelsen av lengsel jeg har etter å bli reddet. Da jeg var barn, likte jeg ikke livet mitt, nabolaget mitt, skolen min, lekekameratene mine – jeg ville bli reddet fra det hele, og i denne fantasien blir jeg for første gang gjenkjent som spesiell av en betydelig person fra verden utenfor, fra verdenen bortenfor den kulturelle gettoen jeg hadde vokst opp i.

Når jeg ser tilbake nå, ser jeg denne redningsfantasien og opphøyetheten komme til meg gjennom det jeg har skrevet. I tredje kapittel av romanen min, Spinozaproblemet, fortaper Spinoza seg i en dagdrøm mens han rusler hjem til læreren sin, Franciscus Van Den Enden – en dagdrøm som rekonstruerer det første møtet deres noen få måneder tidligere. Van den Enden, en tidligere Jesuitt som underviste i klassiske fag og drev et privat akademi, har kommet gående inn i Spinozas butikk for å kjøpe vin og rosiner og blir overrasket over dybden og innsikten i Spinozas sinn. Han ber innstendig Spinoza om å begynne på det private akademiet sitt for å bli introdusert for den ikke-jødiske verdenen av filosofi og litteratur. Selv om romanen selvsagt er fiksjon, forsøker jeg å holde meg så nært til de historiske faktaene som jeg kan. Men ikke i dette avsnittet.: Baruch Spinoza jobbet aldri i familiens forretning. Det eksisterte ingen butikk: Familien hans hadde en eksport–import virksomhet, men ikke med et utsalg. Det var jeg som jobbet i familiens dagligvareforretning.

Fantasien om å bli gjenkjent og reddet levde i meg i mange former. Nylig overvar jeg en oppsetning av David Ives skuespill Venus i pels. Teppet går opp og viser oss en sliten regissør som sitter bak scenen. Det har vært en lang dag og en rekke skuespillerinner har prøvespilt for en hovedrolle. Utslitt og synlig misfornøyd med dem han har vurdert til nå, gjør han seg klar til å gå, da en svært oppskjørtet ung skuespillerinne kommer ramlende inn, en time for sent. Han forteller henne at han er ferdig for dagen, men hun trygler og ber ham om å få prøve. Oppmerksom som han er på at hun er lite sofistikert, plump, uskolert og helt uegnet for rollen, avslår han. Men hun er en dyktig overtaler. Hun er smart og utholdende, og til slutt, for å bli kvitt henne, gir han opp og innvilger henne en kort prøve der de begynner å lese manuset sammen. Mens hun leser, blir hun som forandret. Aksenten hennes skifter, språket blir modent, hun snakker som en engel. Han er lamslått; Han er overveldet. Hun er akkurat det han har lett etter. Hun er mer enn han har kunnet drømme om. Kunne dette være den sjuskete, vulgære kvinnen han traff for tretti minutter siden. De fortsetter å lese teksten. De stopper ikke før de har gått gjennom hele skuespillet på en helt strålende måte.

Jeg elsket alt ved forestillingen. De første fem minuttene, der han erkjenner de sanne kvalitetene hennes, traff meg imidlertid aller mest: Dagdrømmen min om å bli gjenkjent ble spilt der oppe på scenen, og jeg kunne ikke holde tilbake tårene som strømmet nedover ansiktet, i det jeg reiste meg som den aller første for å klappe for skuespillerne.

KAPITTEL 3

JEG VIL HA HENNE VEKK

Jeg har en pasient, Rose, som i det siste hovedsakelig har snakket om relasjonen til den voksne datteren sin, det eneste barnet hennes. Rose er nær ved å gi henne opp, siden hun stort sett bare interesserer seg for alkohol og sex, og for å være sammen med andre like ødsle tenåringer.

For lenge siden hadde Rose gjort sine egne feil som mor og hustru. Hun hadde hatt mange utroskapshistorier og snudd ryggen til familien i mange år til fordel for en annen mann, før hun hadde kommet tilbake når affæren var over. Etter mange år som storrøyker hadde hun utviklet langtkommende, invalidiserende emfysem. I de senere årene hadde hun likevel jobbet hardt for å gjøre opp for den tidligere oppførselen sin, noe som også innebar at hun viet seg på nytt til datteren sin. Men ingenting fungerte. Jeg anbefalte familieterapi på det sterkeste, men datteren avslo, og nå hadde Rose kommet til den siste skansen: Hvert eneste host og hvert eneste besøk hos legen minnet henne om at dagene hennes var talte. Nå ønsket hun bare å bli befridd fra byrden: «Jeg vil ha henne vekk», sier hun til meg. Hun teller dagene til datteren går ut av high school og flytter hjemmefra – for å begynne på college, en jobb, hva som helst – hun bryr seg ikke lenger om hvilken vei datteren vil velge. Om igjen og om igjen hvisker hun til seg selv og til meg: «Jeg vil ha henne vekk.»

I praksisen min gjør jeg alt jeg kan for å føre familier sammen, for å hele sår mellom søsken og mellom barn og foreldre. Men jeg var utslitt av arbeidet mitt med Rose, og hadde mistet alt håp om bedring for familien. I de siste timene hadde jeg forsøkt å få henne til å se for seg fremtiden sin dersom hun nå kuttet alle båndene til datteren. Ville hun ikke føle seg skyldig og ensom? Men det var til ingen nytte, og nå var tiden i ferd med å renne ut: Jeg visste at Rose ikke hadde lenge igjen å leve. Etter å ha henvist datteren til en utmerket terapeut, fokuserte jeg nå utelukkende på Rose og følte at jeg helt og holdent var på hennes side. Mer enn en gang sa hun: «Tre måneder til før hun er ferdig på high school. Og så er hun ute. Jeg vil ha henne vekk. Jeg vil ha henne vekk.» Jeg begynte å håpe at hun skulle få oppfylt ønsket sitt.

Da jeg syklet hjem senere den dagen, gjentok jeg stille Rose sine ord: «Jeg vil ha henne vekk. Jeg vil ha henne vekk» og det tok ikke lang tid før jeg tenkte på moren min og så verden gjennom hennes øyne, kanskje for aller første gang. Jeg så for meg at hun tenkte det samme og sa de samme ordene om meg. Og mens jeg reflekterte over det; Jeg husket ingen moderlige klager fra da jeg til slutt reiste hjemmefra for godt for å begynne på medisinstudiet i Boston. Jeg husket avskjedsscenen: Mor på trappen foran huset som vinker adjø i det jeg kjører av gårde i min fullpakkede Chevrolet, og idet jeg forsvinner ut av syne, går hun inn, og jeg ser for meg at hun lukker utgangsdøren og trekker pusten dypt. Så, to eller tre minutter senere står hun rak i ryggen, smiler bredt og inviterer far til å bli med i en hava nagila feiringsdans.

Joda, mor hadde god grunn til å være lettet da jeg i en alder av tjueto, dro hjemmefra for godt. Jeg var en fredsforstyrrer. Hun hadde aldri et positivt ord å si til meg, og det var gjensidig. I det jeg kruser nedover en lang bakke på sykkelen, går tankene tilbake til den kvelden da jeg var fjorten, og faren min som da var 46, våknet om natten med store brystsmerter. På den tiden kom legene på hjemmebesøk, og mor ringte straks til familielegen, Dr. Manchester. I nattens stillhet ventet far, mor og jeg engstelig på doktoren. (Søsteren min, Jean, som var syv år eldre enn meg, hadde allerede flyttet hjemmefra for å begynne på college.) Straks mor ble fortvilet, gikk hun tilbake til primitiv logikk: Dersom noe galt skjer, må det være noen som har skylden. Og denne noen var meg. Mer enn en gang den kvelden, mens far vred seg i smerte, ropte hun til meg: «Du – du drepte ham!» Hun lot meg få vite at min uregjerlighet, min mangel på respekt, min forstyrrelse av familiefreden – alt dette – hadde tatt knekken på ham.

Mange år senere, mens jeg lå på analysebenken, resulterte beskrivelsen min av denne kvelden i et sjeldent og umiddelbart utbrudd av medfølelse fra Olive Smith, min ultraortodokse psykoanalytiker. Hun klikket med tungen, tsk, tsk, lente seg mot meg og sa: «Så forferdelig. Så forferdelig det må ha vært for deg.» Hun var en rigid analytiker på et rigid institutt som verdsatte tolkning som den eneste effektive handlingen en analytiker kunne gjøre. Av de gjennomtenkte, presise og forsiktig formulerte tolkningene hennes, husker jeg ingen. Men slik hun møtte meg denne gangen, med varme, det verdsetter jeg fortsatt nesten seksti år senere.

Forfatteren med sin mor og søster, ca. 1935

«Du drepte ham, du drepte ham.» Jeg kan fortsatt høre den skingrende stemmen til moren min. Jeg husker at jeg krøp sammen, paralysert av frykt og raseri. Jeg ville skrike tilbake: «Han er ikke død, din idiot.» Hun fortsatte å stryke fars panne og kysset hodet hans og jeg satt på gulvet, krøllet sammen i et hjørne, helt til, jeg endelig, endelig, omtrent klokken tre, hørte den store Buicken til Dr. Manchester knase gjennom høstløvet i gaten, og jeg løp nedenunder, tre trinn av gangen, for å åpne døren. Jeg likte Dr. Manchester svært godt, og synet av det velkjente runde, smilende ansiktet fikk panikken til å gå i oppløsning. Han la hånden sin på hodet mitt, rusket i håret mitt, roet mor, ga faren min en sprøyte (sannsynligvis morfin), holdt stetoskopet mot brystkassen hans, og så lot han meg lytte. «Hør Sonny, det tikker i vei, sterkt og jevnt som ei klokke. Ingenting å bekymre seg for. Han kommer til å bli helt fin.»

Den natten var jeg vitne til at faren min var helt inne i døden, og jeg opplevde som aldri før mors vulkanske raseri og tok en beslutning om å beskytte meg selv og stenge meg ute fra henne. Jeg måtte vekk fra denne familien. I de neste to–tre årene snakket jeg knapt med henne. Vi levde som fremmede i det samme huset. Men mest av alt husker jeg den dype lettelsen idet Dr. Manchester steg inn i hjemmet vårt. Ingen hadde noensinne gitt meg en slik gave. Der og da bestemte jeg meg for å bli som ham. Jeg ønsket på en eller annen måte å overbringe til andre det velbehaget han hadde tilbudt meg.

Far ble gradvis bedre, og selv om han fikk brystsmerter ved nesten den minste anstrengelse, bare om han gikk et kort kvartal – og straks måtte gripe etter nitroglycerin og svelge en tablett – levde han i tjuetre år til. Faren min var en vennlig, sjenerøs mann, og hans eneste feil, tror jeg, var hans mangel på mot til å stå opp mot mor. Forholdet mitt til moren min var et åpent sår hele livet og likevel, paradoksalt nok, er det hennes bilde som er i tankene mine nesten hver dag. Jeg ser ansiktet hennes: Hun har aldri fred, smiler aldri, er aldri glad. Hun var en intelligent kvinne og selv om hun jobbet hardt hver eneste dag hele livet, hadde hun aldri fått realisert noe i seg selv, og uttrykte sjelden en vennlig, positiv tanke. Men i dag, når jeg sykler forbi den lokale skolen, tenker jeg på henne på en ny måte: Jeg tenker på hvor lite glede jeg må ha gitt henne mens vi levde sammen. Jeg er glad for at jeg ble en snillere sønn etter hvert som jeg ble eldre.

KAPITTEL 4

I SIRKLER BAKOVER

Fra tid til annen leser jeg Charles Dickens på nytt. Han har alltid hatt en sentral plass i min samling av guddommelige forfattere. Nylig fanget en ekstraordinær setning i To byer oppmerksomheten min: «For, etter hvert som jeg mer og mer nærmer meg slutten, reiser jeg i en sirkel nærmere og nærmere begynnelsen. Det virker som det kan være en måte å jevne ut og forberede veien på. Hjertet mitt røres nå av mange minner som lenge har sovet …»

Denne passasjen rører meg inderlig: Etter hvert som jeg virkelig nærmer meg slutten, ser jeg at jeg sirkler mer og mer rundt begynnelsen. Klientenes minner trigger oftere mine egne, arbeidet mitt med fremtiden deres vekker og forstyrrer fortiden min, og jeg merker at jeg revurderer min egen historie. Jeg har alltid trodd at minnene mine fra tidlig barndom var fragmenterte, fordi jeg var ulykkelig og på grunn av skitten vi levde i. Nå som jeg er i åttiårene, melder flere og flere minner fra de tidlige årene seg i tankene mine. Fyllikene dekket med oppkast, som sov i oppgangen. Ensomheten og isolasjonen min. Kakerlakkene og rottene. Den rødmussede frisøren som kalte meg «jødegutten». Mine mystiske, plagsomme og uoppfylte seksuelle lengsler som tenåring. Ikke på plass. Aldri på plass. Den eneste hvite ungen i et svart nabolag, den eneste jøden i en kristen verden.

Ja, fortiden trekker i meg, og jeg vet hva ‘å glatte ut’ betyr. Nå, mer enn noen gang tidligere, kan jeg forestille meg at mine døde foreldre ser på og er stolte og glade over å se meg snakke foran en stor forsamling. På den tiden faren min døde, hadde jeg kun skrevet noen få artikler, tekniske stykker i medisinske publikasjoner, som han ikke kunne forstå. Mor levde tjuefem år lenger, og til tross for den dårlige engelsken hennes og senere blindheten som gjorde det umulig for henne å lese bøkene mine, hadde hun dem stablet ved stolen sin og strøk på dem og snakket om dem til besøkende på pleiehjemmet. Det er så mye som er ufullstendig mellom foreldrene mine og meg. Det er så mye vi aldri snakket om som gjaldt livet vårt sammen, om spenninger og ulykkelige følelser i familien, om min verden og deres verden. Når jeg ser for meg livene deres, ankomsten deres til Ellis Island, pengeløse, uten utdannelse, uten å kunne et ord engelsk, får jeg tårer i øynene. Jeg vil så gjerne fortelle dem: «Jeg skjønner hva dere gikk gjennom. Jeg vet hvor vanskelig det var. Jeg vet hva dere gjorde for meg. Vær så snill å tilgi meg for å ha skammet meg over dere.»

Å se tilbake på livet mitt fra ståstedet mitt her i åttiårene, er både skremmende og til tider ensomt. Hukommelsen er ikke til å stole på, og det er få levende vitner til det tidlige livet. Søsteren min som var syv år eldre enn meg, døde nettopp, og de fleste av vennene mine og mine bekjente er også borte.

Forfatterens far og mor, ca. 1930

Da jeg ble åtti, vekket noen få og uventede stemmer fra fortiden opp et lite knippe minner. Først var det Ursula Tomkins som fant meg via nettsiden min. Jeg hadde ikke tenkt på henne siden vi gikk på Gate Elementary School sammen i Washington, D.C. Hun skrev: «Gratulerer med 80-årsdagen, Irvin. Jeg har lest og kost meg med to av bøkene dine og har spurt Atlanta bibliotek om de kan skaffe flere. Jeg husker deg fra frøken Fernalds fjerdeklasse. Jeg vet ikke om du husker meg – jeg var ganske tykk med rødt, krøllete hår, og du var en vakker gutt med kullsvart hår!»

Så Ursula, som jeg husket godt, syntes jeg var en vakker gutt med kullsvart hår! Meg? Vakker? Hvis jeg bare hadde visst det! Aldri, ikke i et øyeblikk, hadde jeg noensinne tenkt på meg selv som en vakker gutt. Jeg var sjenert, nerdete, manglet selvtillit, og kunne ikke forestille meg at noen kunne finne meg attraktiv. Å, Ursula, velsigne deg. Velsigne deg som forteller meg at jeg var vakker. Men hvorfor, å, hvorfor, sa du ikke noe om det tidligere? Det kunne endret hele barndommen min!

Og så, for to år siden kom det fra dypet av fortiden en telefonbeskjed som begynte med: «DET ER JERRY, din gamle sjakkompis!» Selv om jeg ikke hadde hørt stemmen hans på sytti år, kjente jeg den igjen umiddelbart. Det var Jerry Friedlander. Faren hans hadde en dagligvarebutikk der gatene Seaton og North Capitol krysset hverandre, kun et kvartal fra fars butikk. I meldingen fortalte han at barnebarnet hans gikk på et kurs i klinisk psykologi, og at hun leste en av bøkene mine der. Han husket at vi hadde lekt sammen jevnlig i to år da jeg var tolv og han fjorten, en periode jeg bare erindrer som en ødemark av usikkerhet der jeg var full av tvil på meg selv. Siden jeg husket så lite fra de årene, kastet jeg meg over anledningen til å få tilbakemelding, og pumpet Jerry for alle inntrykk han hadde hatt av meg (etter, selvsagt, å ha delt mine inntrykk av ham).

«Du var en veldig hyggelig gutt», sa han, «veldig forsiktig. Jeg husker at i løpet av all den tiden vi var sammen, kranglet vi aldri.»

«Fortell mer», sa jeg grådig. «Jeg har så tåkete minner fra den tiden.»

«Du tullet og tøyset litt, men for det meste var du en seriøs og skikkelig elev. Jeg ville si veldig skikkelig elev. Uansett når jeg kom på besøk til deg, satt du med nesen i ei bok – ja, det husker jeg veldig godt – Irv og bøkene hans. Og du leste alltid skikkelige saker og god litteratur – langt over hodet på meg. Ingen tegneserier på deg.»

«Det var bare delvis sant – faktisk hadde jeg vært en svoren tilhenger av Captain Marvel, Lynvingen og Green Hornet. (Men ikke Supermann, altså: usårligheten hans tok knekken på all spenningen i fortellingene.) Det Jerry sa minnet meg om at i disse årene kjøpte jeg ofte brukte bøker i en bokhandel på 7. gate, bare et kvartal fra biblioteket. Mens jeg satt og mimret, kom et bilde av en stor rustfarget uforståelig bok om astronomi sigende inn i synsfeltet mitt. Det gjorde ikke så mye at jeg ikke forsto så mye av temaene som ble drøftet, for den boken hadde en helt annen oppgave: Jeg lot den ligge fremme slik at min søsters tiltrekkende venninner skulle se den, og bli imponert over hvor begavet jeg var. Klappene de ga meg på hodet, eller klemmene og kyssene de av og til delte ut, var ganske behagelige. Jeg hadde ikke vært klar over at Jerry også hadde lagt merke til boken – han hadde vært et ikke-planlagt mål for den vennskapelige ildgivningen.

Jerry fortalte at jeg vanligvis vant når vi spilte sjakk, men at jeg ikke var noen god taper: På slutten av et maratonparti han hadde vunnet etter et hardt sluttspill, furtet jeg og insisterte på at han måtte spille mot faren min. Og det gjorde han. Han kom hjem til meg neste søndag og slo faren min også, selv om han var overbevist om at faren min hadde latt ham vinne. Anekdoten fikk meg ut av balanse. Jeg hadde et godt, men også avstandspreget forhold til faren min, og jeg kunne ikke forestille meg at jeg hadde vendt meg til ham for å hevne tapet mitt. Det jeg husket var at han lærte meg å spille sjakk, men at på den tiden jeg var blitt elleve, slo jeg ham vanligvis, og i stedet begynte jeg å se meg om etter bedre motspillere, særlig broren hans, min onkel Alex.

Jeg har alltid hatt en udefinert sorg i forhold til faren min – at han aldri, ikke en eneste gang, sto opp mot mor. I alle de årene som mor nedvurderte og kritiserte meg, var faren min aldri uenig med henne. Han tok aldri mitt parti. Jeg var skuffet over hans passivitet og umandighet. Så jeg ble forvirret: Hvordan kunne det ha seg at jeg hadde gått til ham for å utligne nederlaget overfor Jerry? Kanskje jeg husket feil. Kanskje var jeg stoltere av ham enn jeg hadde trodd.

Muligheten økte i sannsynlighet etter hvert som Jerry fortsatte med å fortelle sin livshistorie. Faren hans hadde ikke vært noen suksessfull forretningsmann, og ved tre tilfeller gjorde feilslåtte forretningstransaksjoner det nødvendig for familien å flytte, hver gang nedover rangstigen til mindre bra områder. Jerry måtte dessuten jobbe etter skolen og i sommerferiene. Det gikk opp for meg at jeg hadde vært mye heldigere: selv om jeg ofte jobbet i fars butikk, var det aldri et krav, men alltid fordi jeg hadde lyst selv – jeg følte meg voksen når jeg ventet på kunder, regnet ut hva de skulle betale, tok i mot penger og ga dem veksel tilbake. Og Jerry jobbet i feriene, mens foreldrene mine sendte meg på sommerleir i to måneder. Jeg hadde tatt privilegiene mine for gitt, men samtalen med Jerry gjorde det tydelig at faren min hadde gjort mange ting riktig. Det var tydelig at han hadde vært en flittig og intelligent forretningsmann. Det var hans (og mors) harde arbeid og sans for forretninger som hadde gjort livet mitt lett og utdannelsen min mulig.

Forfatterens far i dagligvareforretningen, ca. 1930

Når jeg la på etter samtalen med Jerry, ség andre minner om faren min innover meg. En regntung ettermiddag da butikken var full av kunder, grep en diger, truende mann en kasse sprit og løp ut gata. Uten å nøle tok faren min opp forfølgelsen og lot mor og meg være igjen alene med alle de handlende i den stappfulle butikken. Femten minutter senere kom faren min tilbake, bærende på kassen med sprit, tyven hadde gått trøtt etter to eller tre kvartaler og hadde droppet lasten og stukket av gårde. Det var en modig ting av faren min å gjøre. Jeg er ikke sikker på om jeg ville turt det samme. Jeg må ha vært stolt av ham. Hvordan var det mulig at jeg ikke var det. Jeg hadde merkelig nok ikke tillatt meg selv til å huske det. Hadde jeg i det hele tatt noensinne satt meg ned og tenkt over, virkelig tenkt over, hvordan livet hans egentlig var?

Jeg vet at faren min begynte på jobb klokken fem om morgenen, da dro han og kjøpte varer på det sydøstlige varemarkedet i Washington, D.C, og han stengte butikken klokken 22.00 på hverdager og ved midnatt fredager og lørdager. Søndagen var hans eneste fridag. Det hendte jeg var med ham til markedet, og det var hardt og utmattende arbeid. Men jeg hørte aldri at han beklaget seg. Jeg husker at jeg snakket med min onkel Sam, den beste vennen hans også da de var barn i Russland (jeg refererte til alle i den gruppen som hadde emigrert sammen fra Cielz, landsbyen i Russland, som tante eller onkel). Sam fortalte om faren min som kunne sitte i timesvis på det lille, kalde loftet deres og skrive poesi. Dette ble det slutt på da han som tenåring ble innskrevet i den russiske hæren under første verdenskrig for å legge jernbanespor. Etter krigen kom han seg til USA ved hjelp fra sin eldre bror, Meyer, som hadde emigrert tidligere og hadde åpnet en dagligvarehandel i Volta Street i Georgetown. Søsteren hans, Hannah, og den yngre broren, Abe, fulgte etter. Abe kom alene i 1937 og planla å sende penger tilbake til familien, men det var for sent: Nazistene drepte alle som var tilbake, inkludert fars eldre søster og hennes to barn og hans bror Abes kone og fire barn. Om alt dette var far taus. Ikke en eneste gang snakket han med meg om Holocaust, eller for den sakens skyld, om noe som helst annet fra gamlelandet. Diktene hans var også en ting som tilhørte fortiden. Jeg så ham aldri skrive. Jeg så ham aldri lese en bok. Jeg så ham aldri lese noe annet enn den daglige, jødiske avisen, den grep han straks den kom og skummet den med øynene, og det er ikke før nå jeg innser at han så etter informasjon om familie og venner. Bare en gang refererte han til noe derfra. Da jeg var omtrent tjue, gikk han og jeg og spiste lunsj sammen, bare vi to. Det var sjeldent: Selv om han hadde solgt forretningen på dette tidspunktet, var det fortsatt vanskelig å trekke ham bort fra mor. Han tok aldri initiativ til en samtale. Han oppsøkte meg aldri. Kanskje han ikke følte seg vel sammen med meg, selv om han på ingen måte var sky eller utilpass blant sine mannlige bekjente – jeg likte å se ham le sammen med dem og fortelle vitser mens de spilte pinochle. Kanskje sviktet vi hverandre: Han blandet seg aldri inn i livet mitt eller arbeidet mitt, og jeg fortalte ham aldri at jeg var glad i ham. Lunsjsamtalen er tydelig i minnet mitt. Vi snakket sammen som voksne i omtrent en time, og det var ganske fantastisk. Jeg husker at jeg spurte ham om han trodde på Gud, og han svarte: «Etter Shoah (alle tragediene og Holocaust), hvordan kan noen tro på Gud?»

Forfatterens far, ca. 1927

Jeg vet nå at det for lengst er tid for å tilgi ham for tausheten, for å være en immigrant, for mangelen på utdannelse og for at han ikke la merke til den hverdagslige skuffelsen som han ble møtt med fra sin eneste sønn. Det er på tide å avslutte skammen over uvitenheten hans og på tide å huske det vakre ansiktet, vennligheten, imøtekommenheten mot vennene sine, den melodiske stemmen som sang jiddiske sanger som han hadde lært som barn i shtetl (landsbyen), latteren når han spilte pinochle med broren og vennene, de elegante armbevegelsene når han svømte på Bay Ridge-stranden og den kjærlige relasjonen til søsteren sin, Hannah, tanten jeg elsket mest av alle.