Burrhus Frederic Skinner

Walden II

Oversatt av Tone M. Anderssen

ARNEBERG | 2019

Burrhus Frederic Skinner

Walden II

Oversatt av Tone M. Anderssen

ARNEBERG | 2019

TILBAKE TIL WALDEN TO

Forsommeren 1945, det året jeg skrev Walden To, var ikke en dårlig periode for den vestlige sivilisasjon. Hitler var død, og et av historiens mest barbariske regimer var i ferd med å avvikles. Trettiårenes depresjon var glemt. Kommunismen var ikke lenger en trussel, for nå var Russland en solid alliert. Det skulle ennå gå en måned eller to før Hiroshima kom til å bli prøvefelt for et fryktelig nytt våpen. Enkelte byer opplevde en anelse smog, men ingen bekymret seg generelt for miljøet. Noen ting var det mangel på, på grunn av krigen, men produksjonen ville snart være i gang igjen med ubegrensede ressurser for å oppfylle befolkningenes uendelige behov. Den industrielle revolusjonen hadde dempet klangen fra Thomas Robert Malthus’ stemme, ble det sagt.

Det var således min egen, personlige misnøye som fikk meg til å skrive Walden To. Jeg hadde sett hvordan min kone og venninnene hennes kjempet mot husmorlivets plikter – de gremmet seg hver gang de måtte angi «husmor» som yrke når de fylte ut skjemaer. Den eldste datteren vår hadde nettopp fullført første klasse, og ingenting skaper vel slik oppmerksomhet om utdanning som et barns første år på skolen. Vi skulle snart flytte fra Minnesota til Indiana og jeg hadde vært på jakt etter et hus. Jeg skulle forlate en gruppe talentfulle unge strykere som hadde tolerert mine mangelfulle pianoferdigheter, og jeg var usikker på om jeg noensinne ville kunne erstatte dem. Jeg hadde nettopp fullført et produktivt år på Guggenheim-stipend, men jeg hadde takket ja til å lede et institutt i Indiana og visste ikke når jeg neste gang ville ha tid til å bedrive vitenskap eller forskning. Var det ikke noe som kunne gjøres med slike problemstillinger? Var det ikke noe den behavioristiske forskningen kunne bidra med?

Det var sannsynligvis bra at det dreide seg om små, provinsielle problemer, for jeg hadde kanskje ikke hatt mot til å ta fatt på større spørsmål. I Behavior of Organisms, som jeg hadde utgitt sju år tidligere, unnlot jeg å overføre resultatene til verden utenfor laboratoriet. «La dem som ønsker det, ekstrapolere», sa jeg. Men jeg hadde naturligvis grublet over teknologien som atferdsvitenskapen impliserte og over hvilken virkning den kunne ha. I det siste hadde jeg virkelig måttet ta problemstillingen på alvor, i månedlige møter med en gruppe filosofer og kritikere (blant annet Herbert Feigl, Alburey Castell og Robert Penn Warren), der styring av menneskelig atferd ble et sentralt tema.

At alt dette skulle kulminere i en roman om et utopisk samfunn, skyldtes nok det faktum at en kollega, Alice F. Tyler, sendte meg et eksemplar av sin siste bok, Freedom’s Ferment, en studie av perfeksjonistiske bevegelser i Amerika i det nittende århundret. [1] Det var to måneder før jeg skulle flytte til Indiana, og jeg bestemte meg for å sette meg ned og beskrive hvordan jeg så for meg at en gruppe på rundt tusen mennesker kunne løse dagliglivets utfordringer ved hjelp av atferdsteknologi.

To forlag avviste Walden To, og MacMillan publiserte den på den betingelse at jeg skrev en introduksjonstekst. Disse redaksjonelle vurderingene var, på det tidspunkt, helt riktige. En eller to anerkjente kritikere tok boken på alvor, men allmennheten overså den en ti års tid. Så begynte den å selge, og det årlige salget økte jevnt og trutt med en stadig brattere kurve.

Jeg tror det var to grunner til den nye interessen. «Atferdsteknologien» jeg ofte nevnte i boken, var på den tiden intet mindre enn science fiction. Jeg hadde tenkt at en eksperimentell atferdsanalyse kunne overføres til praktiske problemer, men jeg hadde ikke bevist det. I løpet av 1950-tallet vokste imidlertid det som har blitt kjent som atferdsmodifikasjon, gradvis frem. Det ble utført eksperimenter på psykotiske og tilbakestående mennesker, deretter med undervisningsmaskiner og programmert undervisning, og noen av settingene der eksperimentene ble gjennomført, var i realiteten små samfunn. På sekstitallet ble overføring til andre områder, som veiledning og utvikling av forsterkingssystemer, enda mer likt det jeg hadde beskrevet i Walden To. Atferdsteknologi var ikke lenger bare et fantasifoster. For mange mennesker var det rett og slett altfor reelt.

Men jeg tror det også var en annen og bedre grunn til at stadig flere leste boken. Verden møtte helt nye problemer, av helt nye dimensjoner – utpining av ressurser, forurensing av miljøet, overbefolkning og muligheten for atomkrigens masseutslettelse, for å nevne bare fire. Fysiske og biologiske tekniske nyvinninger kunne naturligvis hjelpe. Vi kunne finne nye energikilder og utnytte dem vi hadde på en bedre måte. Verden kunne fø seg selv gjennom å dyrke korn med høyere næringsinnhold og spise mer korn og mindre kjøtt. Mer pålitelige prevensjonsmidler kunne begrense befolkningstallene. Ugjennomtrengelige forsvar kunne gjøre atomkrig til en umulighet. Men da måtte menneskets atferd endre seg, og hvordan det skulle kunne skje, var fortsatt et ubesvart spørsmål. Hvordan skulle folk lokkes til å bruke nye energiformer, spise korn i stedet for kjøtt og begrense familiestørrelsen, og hvordan skulle våpenlagrene holdes unna desperate lederes hender?

Fra tid til annen har sentrale ledere blitt oppfordret til å legge mer vekt på atferdsvitenskapene. USAs nasjonale forskningsråd, den operative delen av The National Academy of Sciences, kom med en slik anmodning for flere år siden, da de påpekte at nyttig «innsikt i politisk strategisk tenkning» faktisk var etablert. Men de antydet også at atferdsvitenskapenes viktigste rolle var å samle inn fakta, og de insisterte, muligens for å berolige politikere som kunne bli skremt av forskernes ambisjoner, på at «kunnskap ikke er noen erstatning for klokskap eller sunn fornuft i en beslutningsprosess». Vitenskapen kunne bidra med fakta, men Kongressen eller Presidenten skulle ta beslutninger – med klokskap og sunn fornuft.

Det er sant at når atferdsvitenskapene har gått lenger enn å samle inn fakta, ved å anbefale fremgangsmåter og forutsi konsekvenser, har de ikke vært til særlig stor hjelp. Økonomene er ikke enige om hvordan økning eller reduksjon av skatter eller et endret rentenivå vil påvirke næringsliv, priser eller arbeidsledighet, og statsvitere vil nok heller ikke bli enige om konsekvensene av innen- eller utenrikspolitiske valg. Innen antropologien, sosiologien og psykologien er de mest populære formuleringene også de som ikke dikterer handling. En inngående developmentalisme vil for eksempel nærmest eliminere muligheten for effektive tiltak. Anvendt psykologi er vanligvis en blanding av vitenskap og sunn fornuft, og Freud betraktet terapi som en liten del av psykoanalysen.

Allerede i utgangspunktet representerte den eksperimentelle atferdsanalysen noe helt annet. Den var sterkt opptatt av konsekvenser. Atferd kan endres ved å endre konsekvensene – det er operant betinging – men den kan endres fordi andre konsekvenser vil følge. Psykotiske og tilbakestående mennesker får et bedre liv, man sparer både tid og energi for lærere og studenter, hjemmet blir et hyggeligere sted å være, folk vil arbeide mer effektivt og samtidig like det de gjør, og så videre.

Dette er tradisjonelle mål som vanligvis nås med klokskap og sunn fornuft. Frazier, hovedpersonen i Walden To, hevder imidlertid at de kan nås gjennom en konkret atferdsvitenskap som kan erstatte både klokskap og sunn fornuft – og det med et lykkeligere resultat. Og det som har foregått de siste tjuefem årene, har styrket plausibiliteten ved hans bragd – et samfunn der man har løst de største hverdagsproblemene, i tillegg til økonomiske og styringsmessige utfordringer.

Fraziers kritikere vil nok protestere. Hva kan vi egentlig slutte ut fra et positivt prosjekt med tusen mennesker? Test ut de samme prinsippene på for eksempel New York eller Utenriksdepartementet og se hva som da skjer. Verden er stor og sammensatt. Det som fungerer for en liten gruppe, er noe helt annet enn det som kreves for en hel nasjon eller for verden.

Frazier ville kanskje svare med å kalle Walden to et pilotprosjekt. Heller ikke industrien investerer i store anlegg før de har testet ut en ny prosess i liten skala. Vil vi finne ut hvordan mennesker kan leve sammen uten å krangle, produsere de varene de trenger uten å jobbe seg i hjel, oppfostre og utdanne barna sine på en mer effektiv måte, bør vi starte med håndterlige enheter før vi går over til større problemstillinger.

Men et mer overbevisende svar ville være: Hva er så flott med å være stor? Det sies ofte at verden lider av storhets-sykdommer, og vi ser klare eksempler på dette i de største byene våre. Mange byer mangler fullstendig en god styring – det er for mange ting som ikke fungerer. Bør vi ikke heller spørre oss om vi trenger byer? Med moderne kommunikasjons- og transportsystemer trenger ikke bedriftene å ligge innenfor gå- eller taxi-avstand til hverandre. Og hvor mange mennesker må man ha rundt seg for å leve et godt liv? Folk som strømmer til byen på jakt etter jobb eller et mer interessant liv, vil strømme tilbake igjen hvis de kan finne jobber og interessante liv der de kom fra. Noen har hevdet at fremtidens USA, med moderne kommunikasjonssystemer, rett og slett kan være et nettverk av småbyer. Eller skal vi ikke kalle dem Walden To-byer? Noen by-skjeletter vil overleve, slik vi finner rester av dinosaurer på museene, som levninger av en forbigående fase i vår samfunnsutvikling.

Den britiske økonomen E. F. Schumacher diskuterer i sin bemerkelsesverdige bok Small is Beautiful [2] problemer med storhet og skisserer en teknologi som passer for mellomstore systemer. Mange av vår tids prosjekter som handler om nye energikilder og nye former for jordbruk, synes ideelle for mindre samfunn. Et nettverk av småbyer eller Walden To-byer vil ha sine problemer, men det er et fascinerende faktum at de mye lettere ville løse vår tids største problemer. Selv om et lite samfunn ikke realiserer «menneskenaturen i all sin iboende godhet» (småsamfunn har aldri støttet opp om slike romantiske drømmer), kan det lettere organisere mer effektive «forsterkingskontingenser» i henhold til prinsippene for anvendt atferdsanalyse. Vi trenger ikke studere praksisen utledet av disse prinsippene særlig lenge for å identifisere hva som kan løse sentrale problemer i et lite samfunn.

Ønsker vi å anspore folk til å velge nye måter å leve på, som er mindre konsumerende og dermed mindre forurensende, trenger vi ikke snakke om nøysomhet eller askese som medfører et betydelig offer. Det finnes forsterkingskontingenser der man søker (og til og med oppnår) lykke samtidig som man forbruker mye mindre. Den eksperimentelle atferdsanalysen har påvist at det ikke er mengden varer som teller (slik loven om tilbud og etterspørsel hevder) men den betingede relasjonen mellom varer og atferd. Det er derfor, til amerikanske turisters store forbløffelse, at det finnes mennesker i verden som er lykkeligere enn vi er, selv om de eier mye mindre enn oss. Inflasjon sies å være vår tids alvorligste problem. Det har blitt definert som å bruke mer enn man har. I et eksperimentelt samfunn kan man korrigere forsterkingskontingenser som oppfordrer til unødvendig forbruk.

Grunnforskningen har også vist hvor viktig det er for oss alle, unge og gamle, kvinner og menn, ikke bare å anskaffe varer, men å delta i fremstillingen av dem. Det betyr ikke at alle må være ivrige arbeidsmaur, slik den protestantiske arbeidsmoralen forfekter. Det er mange måter å spare arbeid på, men – som Frazier påpeker – det er ikke nødvendig å spare arbeidsfolk og dermed øke ledigheten. Ved å dele totalsummen av lønninger amerikanere mottar hvert år med antall mennesker som ønsker seg jobb, finner vi en helt rimelig årslønn for alle. Men det betyr redusert levestandard for mange mennesker, noe som i dagens situasjon nok er umulig. I en serie med småsamfunn vil alle ha jobb fordi arbeid, som lønninger, kan deles mellom arbeiderne. Og gode insitamenter – for eksempel ved ikke å tjene penger, men ved å få tingene som kan kjøpes for penger – forutsetter ikke det vi i dag kaller hardt arbeid.

Hvis verden skal kunne spare ressurser for fremtiden, må vi ikke bare redusere forbruket, men også antall forbrukere. Det bør være lett å endre antall fødsler i et eksperimentelt samfunn. Foreldre trenger ikke barn for å sikre sin egen økonomi, de barnløse kan være sammen med barn så mye de selv vil, og samfunnet vil fungere som en stor og omsorgsfull familie der alle kan ha både foreldre- og barneroller. Blodsbånd vil spille en mindre rolle.

Vi er mer tilbøyelige til å behandle hverandre vennskapelig og kjærlig hvis vi ikke konkurrerer om personlig og yrkesmessig status. Men gode personlige relasjoner avhenger også av tegn på anerkjennelse eller kritikk, noe som kan sikres gjennom enkle regler eller kodekser. En storby er komplisert nettopp fordi vi møter så mange mennesker vi aldri skal møte igjen; deres anerkjennelse eller kritikk betyr ikke noe for oss. Problemet kan ikke egentlig løses gjennom å delegere kritikken til politiet eller rettsvesenet. Enhver som har brukt atferdsendring som en del av familierådgivning eller på institusjoner, vet hvordan de skal etablere direkte kontakt som fremmer mellommenneskelig respekt og kjærlighet.

Mange problemer med kriminalitet kan løses ved å endre lovbryternes oppvekstmiljø. Man trenger ikke være spesielt bløthjertet for å påstå at mange av dagens unge ikke har fått tilstrekkelig ballast, verken fra hjem eller skole, til å leve et lovlydig, godt liv – eller om de har det, fått muligheten til å realisere det gjennom en jobb. Kriminelle blir sjelden bedre av å sendes i fengsel, dommerne har derfor et ønske om å redusere eller betinge dommene, men dermed øker også kriminaliteten. Alle vet hvordan et oppvekstmiljø kan forbedres, og et altfor lite kjent eksperiment omtalt av Cohen og Filipczak [3] har vist at lovbrytere faktisk kan rehabiliteres.

Barn er vår viktigste ressurs, og i dag er de dessverre sterkt neglisjert. Fantastiske ting kan skje i løpet av barnets første leveår, men vi overlater dem til mennesker som gjør alvorlige feil – fra misbruk og overgrep til overbeskyttelse og overøsende hengivenhet også ved uheldig atferd. Småbarn får liten mulighet til å utvikle gode relasjoner til sine jevnaldrende eller med voksne, særlig i et økende antall familier med enslige foreldre. Dette endres dramatisk når barn helt fra fødselen av er en del av et større samfunn.

Storbyskoler viser hvor stor skade størrelse kan påføre et utdanningsløp, og utdanning er viktig fordi det har med overføring og dermed overlevelse av en kultur å gjøre. Vi kan løse mange utdanningsrelaterte problemer med programmert undervisning og god betingingsstyring som sparer tid, ressurser og arbeid for lærere og elever. Små samfunn er ideelle settinger for nye undervisningsformer – frie for innblanding fra byråkrater, politikere og lærerorganisasjoner.

Vi bejubler frihet, men gjør lite for å styrke enkeltmenneskets utvikling. Hvor mange amerikanere kan si at de gjør både det de er best kvalifisert for å gjøre og som de også liker aller best? Hvilke muligheter har de hatt til å velge arbeidsfelt i forhold til evner, interesser og ferdigheter de har opparbeidet tidlig i livet? Kvinner har nylig fått mulighet til å velge noe annet enn husmorrollen; de oppdager nå hvor vanskelig det er å velge riktig yrke i tidlig alder eller skifte arbeidsfelt senere i livet.

Noen er så heldige å få jobbe med det de liker, men hva er sjansen for at de lykkes? Hvor lett er det for kunstnere, komponister eller forfattere å få oppmerksomhet fra folk som kan nyte deres verk og reagere på måter som skaper ny kreativ atferd? De som kjenner betydningen av forsterkingskontingenser, vet hvordan mennesker kan anspores til å oppdage hva de er flinkest til og hva som gir størst tilfredshet.

Kunst, musikk, litteratur, idrett og andre aktiviteter som ikke handler om livets alvorlige sider, har en åpenbar verdi – selv om det av og til betviles. En kultur må positivt fremme atferden til dem som støtter den og unngå å skape negative forsterkninger som gjør at medlemmer flykter fra den. En verden som er gjort vakker og spennende gjennom musikere, komponister, forfattere og kunstnere er like viktig for samfunnets overlevelse som en verden som oppfyller biologiske behov.

Effektiv utnyttelse av fritid er nesten helt oversett i vår moderne verden. Vi skryter av korte arbeidsdager og uker, men hvordan vi bruker fritiden, er ikke mye å være stolt av. Overklassen har nesten alltid tydd til alkohol og andre rusmidler, til pengespill og til å betrakte andre menneskers slitsomme eller farlige liv, og vi er intet unntak i så måte. Takket være fjernsynsindustrien kan millioner av amerikanere nå leve ut andre menneskers spennende og farlige liv. Mange stater legaliserer pengespill og har etablert egne lotterier. Alkohol og rusmidler forbrukes i stadig større mengder. Slik kan man leve hele livet og ende opp så å si uendret når det er over. En slik bruk av fritiden skyldes grunnleggende atferdsprosesser, men de samme prosessene vil i andre miljøer anspore folk til å utvikle sine evner og ferdigheter maksimalt.

Er nå alt dette så sikkert? Kanskje ikke, men Walden To kan bidra til å finne det ut. Selv som del av et større prosjekt, kan et lite samfunn fungere som et pilotprosjekt. Spørsmålet er ganske enkelt hvorvidt det fungerer, og svaret peker vanligvis den ene eller den andre veien. Da kan vi øke vår forståelse av menneskets atferd med svært høy hastighet. Her ligger kanskje også vår beste sjanse til å besvare de virkelig viktige spørsmålene vi står overfor i dag – spørsmål som ikke handler om økonomi eller staten, men om menneskets daglige liv.

OK, men hva med økonomien og staten da? Må vi ikke også besvare de spørsmålene? Jeg er ikke helt sikker på det. Tenk over følgende økonomiske påstander. Den første er hentet fra Henry David Thoreaus Walden: Reduserer vi mengden varer vi forbruker, kan vi redusere mengden tid vi bruker på ubehagelig arbeid. Den andre hevder det motsatte: Vi må alle forbruke så mye som mulig, slik at alle kan ha en jobb. Jeg mener at den første er den mest fornuftige, selv om den andre forfektes av mange. Det kan naturligvis hevdes at hvis USA ble omorganisert til et nettverk av småsamfunn, ville landets økonomi bryte sammen. Men noe er galt når det er systemet som må reddes, og ikke levemåten som systemet er ment å styrke.

Men hva med staten? Jeg kan da vel ikke mene at vi klarer oss uten et føderalt statsstyre? En stor del av nasjonalbudsjettet går til departementet for helse, utdanning og velferd. Helse? Utdanning? Velferd? Et eksperimentelt samfunn som Walden To er helse, utdanning og velferd! Den eneste grunnen til at vi har et digert føderalt departement, er at millioner av mennesker er fanget i overdimensjonerte, ikke-fungerende boområder.

En annen stor del av budsjettet går til forsvarsdepartementet. Antyder jeg at vi kan klare oss uten det? Hvordan kan vi opprettholde verdensfreden hvis vi ikke har de kraftigste våpnene og en industri som kontinuerlig utvikler stadig kraftigere? Men vi har våpen fordi andre land har våpen, og selv om vi føler oss truet av land med sammenlignbar militær styrke, og spesielt Bomben, er det kanskje landene som nesten ikke har noe som truer oss mest. Noen ganske få høyindustrialiserte land kan ikke møte resten av verden med å forbruke og forurense miljøet som de gjør. En levemåte der hver enkelt bruker kun sin rimelige andel av verdens ressurser og likevel nyter livet, ville være et stort skritt mot verdensfred. Det er et mønster som lett kan kopieres, og det gledet meg enormt da en person fra utenriksdepartementet nylig ringte meg for å si at han mente USA burde slutte med å forsøke å eksportere «den amerikanske levemåten» og heller eksportere Walden To-samfunn. En stat som defineres av undertrykkende, formell, juridisk og sosial kontroll basert på fysisk styrke, er ikke nødvendig i sivilisasjonsutviklingen, [4] og selv om en slik stat åpenbart har preget vår egen utvikling, er vi kanskje rede for neste stadium.

La oss anta at vi vet hva vi trenger for å leve et godt liv; hvordan skal vi få det i stand? I USA velger vi nesten instinktivt å skape endring gjennom politisk handling: Vi vedtar lover, vi stemmer frem nye ledere. Men mange begynner å undre seg. De har mistet troen på en demokratisk prosess der den såkalte folkeviljen åpenbart styres på udemokratiske måter. Og så har vi det evige spørsmålet, er en stat som baserer seg på straffesanksjoner uegnet hvis vi ønsker å løse problemer uten å ty til straff?

Noen vil hevde at løsningen er sosialisme, men samtidig påpekes det at sosialismen, i likhet med kapitalismen, er avhengig av vekst og dermed overforbruk og forurensning. Russlands 50-årige erfaringer representerer heller ikke en modell vi ønsker å etterligne. Kina befinner seg kanskje nærmere løsningene jeg har snakket om, men det er vanskelig å se for seg en kommunistisk revolusjon i USA. Den ville bli blodig, og Lenins spørsmål må jo uansett besvares: Hvor mye lidelse kan man påføre de som lever i dag, for etterkommernes skyld? Og kan vi være helt sikre på at våre etterkommere vil få det bedre?

Heldigvis finnes det en annen løsning. Et viktig tema i Walden To er at politiske tiltak må unngås. Historikerne har sluttet å skrive om kriger og erobrere og stormakter, og det de skriver om i stedet, er mye viktigere, om enn betydelig mindre dramatisk. De store kulturrevolusjonene har ikke blitt initiert gjennom politikk. De store mennene som kan sies å ha utgjort en forskjell i menneskers liv – Konfucius, Buddha, Jesus, renessansens lærde og vitenskapsmenn, Marx – var ikke politiske ledere. De forandret ikke historien ved å stille til valg. Men vi trenger ikke oppnå deres status for å nyte godt av deres eksempel. Det som trengs, er ikke en ny politisk leder eller en ny type stat, men mer kunnskap om menneskelig atferd og nye måter å benytte kunnskapen til å utforme kulturell praksis på.

Det er nå allment akseptert at den amerikanske levemåten må endres. Overfor resten av verden kan vi ikke fortsette med å forbruke og forurense som vi gjør, men vi kan heller ikke se oss i speilet og samtidig erkjenne volden og kaoset som omgir oss. Valget er klart: Enten gjør vi ingenting og lar en trist og antakeligvis katastrofal fremtid overkjøre oss, eller vi bruker vår kunnskap om menneskelig atferd til å skape et sosialt miljø der vi kan leve produktive og kreative liv uten å risikere at våre etterfølgere ikke kan gjøre det samme. Noe i likhet med Walden to hadde ikke vært en dårlig start.

B. F. Skinner

Januar 1976

Noter

[1]

Tyler, A.F. Freedom’s Ferment. Minneapolis, Univ. of Minnesota Press, 1944.

[2]

Schumacher, E.F. Small is Beautiful. New York, Harper Torchbooks, 1973.

[3]

Cohen, H. L. og Filipczak, J. A New Learning Environment. San Francisco, Jossey-Bass, 1971.

[4]

Se Service, Elman. Origins of the State and Civilization. New York, Norton, 1975.

WALDEN TO

En dag sto han bare i døråpningen til kontoret mitt. Han var uten uniform, men hadde fortsatt den læraktige brunfargen som vitnet om militærtjeneste. Han var høy og blond, og han hadde det hyggelige, trygge smilet som var så typisk for en smart college-student. Han kunne ha vært hvem som helst av et titalls tidligere studenter jeg vagt husket.

Han nølte et øyeblikk, sto som i givakt, men så rakte han frem hånden og kom mot meg.

«Hallo, sir», sa han klart og tydelig. Jeg famlet etter navnet hans og han la til: «Rogers, sir. Førtien.»

«Å ja, Rogers, selvfølgelig,» sa jeg. «Så hyggelig å se deg. Kom inn, sett deg ned.»

Han snudde seg mot døren, og jeg så at han hadde med seg en annen ung mann med det samme preget – av vind og sol.

«Professor Burris, dette er løytnant Jamnik. Vi var sammen på Filippinene.»

Jamnik tok sjenert hånden min. Han var tre, fire tommer kortere enn Rogers og kraftig bygd. De tynne leppene strammet seg da han forsøkte å smile, og han var åpenbart uvitende om det sterke håndgrepet sitt. Ikke en college-student, tenkte jeg, og kanskje litt redd for å møte en professor. Kanskje Rogers hadde gjort det enda litt vanskeligere ved å kalle meg «sir». Men det handlet ikke om noen tidligere militær rang for min del; det måtte være noe som satt igjen fra tiden på det forberedende kurset før college.

Jeg bød dem på sigaretter og stilte de vanlige spørsmålene. Hadde de sett de nye nød-studentboligene – bobilparkene og de ombygde brakkene? Hva syntes de om bølgeblikk-klasserommene? Og så videre. Rogers svarte imøtekommende nok, men han virket utålmodig. Ved første anledning og etter et kort blikk på Jamnik, presset han håndflatene sammen og begynte på det som virket som et forberedt innlegg.

«Jamnik og jeg har snakket mye sammen de siste to årene, sir», sa han, «om ting generelt. Vi patruljerte sammen, og det var ganske ensformig. Så vi pratet mye, og en dag begynte jeg å beskrive ideen din om et slags utopisk samfunn.»

Jeg vet ikke om jeg kan klare å forklare hvorfor denne uskyldige setningen forbløffet meg. I flere år hadde jeg merket en stadig sterkere tendens – jeg innså at jeg ikke klarte å tenke på de tidligere studentene mine uten sterke følelser. De skremte meg ganske enkelt. Jeg unngikk dem ved enhver anledning og forsøkte å glemme dem. Deres sørgelige demonstrasjon av kunnskap var det eneste jeg hadde å skryte av etter et langt liv som lærer, og jeg betraktet mitt verk uten noen form for tilfredshet, faktisk med direkte forferdelse.

Det som skuffet meg, var det unektelige faktum at undervisningen min hadde bommet totalt. Jeg kunne forstå at unge og uansvarlige sjeler stort sett glemte det jeg hadde lært dem, men jeg kunne aldri godta hvordan de husket ubetydelige detaljer med en slik uhyggelig presisjon. De som oppsøkte meg, gjerne rundt tiden for vitnemålutdelingen, stirret tomt på meg når jeg nevnte et område vi en gang hadde utforsket sammen – jeg mente i hvert fall at vi hadde det – men så kunne de med stor fryd sitere mine smarte svar på spørsmål fra klassen, ord for ord, eller gjenta en uforberedt digresjon jeg hadde fylt en litt for kort forelesning med. Jeg skulle med glede la dem leve i komplett uvitenhet om psykologivitenskapen, hvis de på sin side bare ville glemme hva jeg mente om brus med sjokoladesmak eller om en morsom episode på en spansk trikk.

Jeg begynte etter hvert å forvente disse ubetydelighetene på samme måte som en skyldig mann forventer å høre om sine lovbrudd. Og nå var en ny på gang: Mine tanker om et slags utopisk samfunn! Jeg forsøkte desperat å huske. Det var sant, jeg hadde en gang lest meg opp på amerikanske samfunn på attenhundretallet. Det hadde vært en underlig fyr på doktorgradsstudiet, Frazier, som hadde vært interessert i dem. Jeg kjente ham ikke godt, men jeg pleide å høre ham snakke. Kanskje det var på grunn av ham at jeg en gang vurderte å gjøre nok et forsøk på å skape et slags samfunn på grunnlag av moderne teknikker. Men det var årevis siden. Hadde jeg noen gang nevnt det for en klasse? Og hva i herrens navn hadde jeg fortalt dem?

«Du forstår, sir,» fortsatte Rogers, «Jamnik og jeg er som mange andre ungdommer for tiden. Vi klarer ikke bestemme oss. Vi vet ikke hva vi vil. Jeg hadde tenkt meg inn i jussen, som du husker.» Jeg nikket uærlig. «Men det er ikke aktuelt nå. Jeg har snakket med faren min, og jeg vil ikke det. Og Jamnik har vel aldri egentlig lagt noen planer, eller hva Steve?»

Jamnik flyttet seg nervøst i stolen.

«Jeg hadde en jobb i et shippingselskap før krigen,» sa han med en skuldertrekning. «Men man kan vel ikke kalle det ʻplaner’».

«Det vi ikke går med på, er å fortsette der vi slapp. Er ikke dette et perfekt tidspunkt for å starte på noe nytt? Helt fra bunnen av. Hvorfor ikke samle sammen noen folk og etablere et sosialt system som faktisk vil fungere? Det er så mye ved måten vi lever på nå som er helt sinnssykt – som du pleide å si.» Jeg rykket til, men Rogers var for engasjert til å merke det. «Hvorfor kan vi ikke gjøre noe med det? Hvorfor kan vi ikke fortsette å gjøre noe med det?»

En pinlig stillhet la seg i rommet.

«Gutter, dere har gjort en god jobb så langt,» sa jeg fort. Jeg angret med en gang, for Rogers hadde garantert møtt mer enn nok sivil ydmykhet, men nå gav jeg ham åpenbart et stikkord.

«Det er litt rart, sir, men på en måte er det enkelt å krige. Du vet i hvert fall hva du vil og hvordan du skal oppnå det. Men nå aner vi ikke en gang hvor vi skal starte for å komme oss ut av kaoset. Hvem slåss vi mot? Hva slags krig er det? Skjønner du hva jeg sier?»

«Jeg skjønner hva du sier», sa jeg og mente det. Da krigen var over, så jeg frem til å vende tilbake til det gamle livet mitt, men et år med en tvilsom fred har ikke medført noen endring. Under krigen hadde jeg tatt et rimelig sosialt ansvar, til tross for mange års motsatt tilbøyelighet; nå opplevde jeg at det var vanskelig å glemme den følelsen. Min nye interesse for sosiale problemer og mine gode intensjoner syntes å ha null innvirkning på samfunnet. Jeg kunne virkelig ikke se at de var av verdi for noen som helst. Likevel fortsatte jeg å betale for dem dag etter dag, med en vedvarende følelse av frustrasjon og depresjon.

«Mange som har det slik, går inn i politikken,» sa jeg.

«Ja, jeg vet det. Men jeg husker hva du sa om det også.» Jeg trakk pusten fort, nok en gang. Dette må ha vært en av mine mer intense dager. «Jeg forsto ikke hva du sa den gang,» fortsatte Rogers. «Unnskyld at jeg sier det, men jeg tenkte at du var umoralsk – fra et borger-ståsted, mener jeg. Men nå ser jeg poenget ditt, og det gjør Steve også. Politikk kan ikke gi oss muligheten vi ønsker oss. Du skjønner, vi vil gjøre noe – vi vil finne ut hva som er i veien med folk, hvorfor de ikke klarer å leve sammen uten å krangle hele tiden. Vi vil finne ut hva folk egentlig ønsker seg, hva de trenger for å være lykkelige, og hvordan de kan få det uten å stjele fra andre. Og det klarer du ikke gjennom politikk. Du får ikke testet ut ting, først på en måte og så på en annen måte, som et eksperiment. Politikerne gjetter seg frem til svar og bruker tid på å overbevise folk om at de har rett – men de må jo vite at de bare gjetter, at de egentlig ikke har bevist noe.»

Dette var utvilsomt Fraziers påstand. Det var ikke mye i Rogers’ ungdommelige glød som minnet meg om personen Frazier, men argumentene var klart de samme. I et mørkt øyeblikk må jeg virkelig ha foretatt en god overføring.

«Hvorfor kan vi ikke alle starte på nytt, på den riktige måten?» fortsatte Rogers motvillig, nesten med smerte, som om han ble tvunget til å anklage meg for alvorlige mangler.

«Noen av oss føler at vi finner svarene gjennom undervisning og forskning,» forsvarte jeg meg.

«Kanskje gjennom forskning,» sa Rogers fort. «Men ikke gjennom undervisning. Det er greit nok å oppildne folk, få dem interesserte. Det er bedre enn ingenting. Men i det lange løp skyver du bare skylden over på andre – hvis du skjønner hva jeg mener, sir.» Han stoppet, åpenbart brydd.

«For Guds skyld, ikke unnskyld deg,» sa jeg. «Du kan ikke ta meg på det. Det er ikke der min akilleshæl ligger.»

«Det jeg mener, er at du må gjøre jobben selv hvis den skal bli gjort. Ikke bare piske opp andre til å gjøre den. Kanskje du nærmer deg svaret gjennom forskningen. Det kan ikke jeg vite.»

Jeg protesterte. «Jeg er redd svaret fortsatt er utenfor rekkevidde.»

«Det er nettopp det jeg mener, sir. Det er en oppgave for forskningen, men ikke den typen du kan gjennomføre på et universitet eller et laboratorium. Jeg mener, du må eksperimentere, og eksperimentere med ditt eget liv! Ikke bare lene deg tilbake – ikke bare sette deg i et elfenbenstårn et sted – som om ditt eget liv ikke var berørt.» Han stoppet igjen. Kanskje dette var min akilleshæl.

Jeg fikk ikke sjansen til å gi ham et beroligende svar. Jeg tenkte på Frazier og hvor utrolig godt ideene hans hadde overlevd overføringen. En faglig betraktning slo meg: Kanskje dette var en test på ideens kvalitet, dens indre konsistens. Men Rogers stemme brøt inn.

«Har du hørt om en mann ved navn Frazier, sir?»

Kontorstolen jeg hadde sittet tilbakelent i, inn mot skrivebordet, gled fremover og jeg unngikk å falle med en brå bevegelse. Det må ha vært komisk, for jeg hørte undertrykt latter blandet med engstelse. Jeg plasserte stolen trygt på gulvet og satte meg igjen. Jeg lette etter noe å si for å gjenvinne roen, men fant ikke noe. Jeg rettet på jakkeslaget.

«Sa du Frazier?» sa jeg.

«Ja, Frazier. T.E. Frazier. Han skrev en artikkel for et blad som Steve – Jamnik her – kom over på basen. Han skulle etablere et samfunn som lignet det du pleide å snakke om.»

«Så han fikk virkelig etablert det,» sa jeg ut i luften, fortsatt litt skjelvende.

«Kjenner du ham, sir?»

«Jeg kjente ham en gang i tiden. Det må vel være samme mann. Vi studerte til doktorgraden sammen. Jeg har ikke sett eller hørt fra ham på ti år – eller det må være lenger enn det. Han var den mannen som – joda, noen av ideene presenterte jeg for dere, om utopier – vi pleide å leke oss med dem, kaste dem litt frem og tilbake. Faktisk var de vel primært hans ideer.»

«Men du vet ikke hva han har gjort siden den gang?» sa Rogers, og jeg merket meg en viss skuffelse i stemmen hans.

«Nei, men det hadde vært interessant å få vite det.»

«Vi vet ikke vi heller, sir. Du skjønner, artikkelen var mer som et program. Den var skrevet for lenge siden. Den gav inntrykk av at han var klar til å komme i gang, men vi vet ikke om han noensinne realiserte det. Vi tenkte det kunne være verdifullt å finne ut hva som skjedde. Det kan gi oss noen ideer.»

Jeg lette etter årboken med listen over fagkolleger, men Frazier var ikke oppført som medlem. Etter et par minutter hadde jeg funnet en åtte år gammel utgave. Der var han – T. E. Frazier – med sine grader og navn på universitetene som hadde uteksaminert ham. Ikke noen nåværende universitetsstilling var registrert; han hadde åpenbart sluttet å undervise, eller kanskje han aldri hadde begynt. Jeg var ikke spesielt overrasket, ut fra det jeg husket om ham. Under studiene brukte han en gang rødblyanten på en artikkel skrevet av universitetets president; han behandlet den som en engelsk stiloppgave. Han korrigerte tegnsettingen, forbedret ordstillingen og ved å redusere flere setninger til logiske symboler påviste han mye vag tenkning. Så signerte han og sendte den til presidenten, med karakteren C minus nederst på arket.

Postadressen i årboken var en overraskelse. Ifølge den bodde Frazier i nabostaten vår, mindre enn femten mil unna. Adressen var: Walden To, R. D. I, Canton.

«Walden To,» gjentok jeg ettertenksomt, etter å ha lest opp informasjonen for gjestene mine. Vi satt tause et øyeblikk.

«Tror du at – ?» sa Rogers.

«Absolutt!» sa Jamnik, plutselig fri for enhver sjenanse, selv om han henvendte seg til Rogers. «Samfunnet hans! Det sto mye i artikkelen om en-eller-annen sitt Walden. Husker du ikke det, Rodge?»

Jeg begynte å se lyset.

«Walden To. Walden den andre. Selvfølgelig. Akkurat som Frazier selv, som så seg selv som den andre Thoreau.»

«Nå vet jeg hva jeg gjør,» sa jeg og reiste meg opp. «Jeg sender noen ord til Frazier. Jeg kjente ham ikke så godt, egentlig, men han husker meg sikkert. Jeg skal spørre hva som foregår – om det er noe som foregår da.»

«Vil du det, sir? Det hadde vært topp!»

«Så finner vi i hvert fall ut om Walden To fortsatt eksisterer. Det er jo en viss mulighet for at det bare var en ønskedrøm som for lengst gikk opp i røyk. Men jeg setter returadresse på brevet, så finner vi det snart ut.»

«Jeg tror du finner ham der, sir,» sa Rogers. «Artikkelen fremsto ikke som bare en ønskedrøm akkurat. Hva sier du, Steve?»

Jamnik tenkte seg om et øyeblikk, som en navigatør som foretar en rask beregning.

«Han er der nok,» sa han stille.