Fredrik Sjöberg

Mamma er gal og pappa er full

Fortellinger om slump

Oversatt av Alexander Leborg

Fredrik Sjöberg

Mamma er gal og pappa er full

Fortellinger om slump

Oversatt av Alexander Leborg

Egentlig lever kunstnerne ved siden av,

i utkanten av livet og det menneskelige,

og derfor er de enten veldig

store eller veldig små.

– Blaise Cendrars

Kanabriel

I min barndom var det en mann som het Adolf. Han er den eneste Adolf jeg noen gang har kjent, ja engang truffet. Navnet var jo umoderne. Hva han het til etternavn, vet jeg ikke; han ble alltid tiltalt med fornavn. Det ene som var spesielt med ham, var at han hadde en hvit Volvo 142.

Det andre var at han i august måneds svale og vindstille netter fisket ål, med lyster, i det grunne vannet i Grantorpsviken, nedenfor gartnerhagen, drivhuset og gjerdet med nesler der man senere bygget villaer.

Allerede på den tiden var slikt fiske forbudt, men det brydde ikke han seg om, så hver sommer surret han en karbidlykt med sterkt, hvitt lys til akterspeilet på den flatbunnede prammen og sto der, blikkstille, og stirret ned i vannet med hendene hardt knyttet rundt det lange lysterskaftet. En gang satt jeg på bryggen og betraktet lykten der ute i bukten, og båten og lysteren og Adolf, som ingenting fikk, enda jeg satt flere timer i lukten av tjære og mudder, alene, usynlig.

På den tiden lengtet jeg ingen steder.

Først mye senere begynte jeg å lete etter symboler på dette mettede, mystiske ålemørket i romantisk landskapsmaleri fra midten av 1800-tallet, da slike sjangermotiv fra allmuens liv var på sitt mest populære. Nattlig fiske med fakkel. Alfred Wahlberg, Marcus Larson, Kilian Zoll. Tro meg, malerne var mange. Hvert år finner jeg minst et halvt dusin bilder, alle med samme fullmåne, samme ild. Ingen av dem er noe tess.

Og noen Adolf kommer jeg nok aldri til å møte igjen. Navnet er jo fremdeles ugunstig. Kjæledyr kan hete det, først og fremst katter, tror jeg, noe som får meg til å tenke på vår egen katt, som under hele min oppvekst mellom havet og skogen ble omtalt som forsvunnet, rømt samme dag som jeg ble født. Den het Kanabriel. Slik gikk det til at jeg allerede som liten var følsom for nettopp navn. De andre barna het Peter og Gunilla eller noe lignende, og det kledde dem godt, så vidt jeg husker, men det var alltid noen som, liksom på ordentlig, het seg selv.

Jeg vil gjerne tro at det var derfor jeg til slutt falt for den like tynne som sjeldne boken Om namnets inverkan på personligheten av maleren og poeten Torsten Wasastjerna, trykt i Helsingfors i 1899. En bagatell, bare, lettvint, tåpelig, men jeg fant den på slump, og liker den nettopp derfor, som av lojalitet, uvisst til hvem eller hva. Slumpen selv, kanskje, som ofte har tjent meg vel, skjønt ikke alltid.

Det fine med den boken er at jeg ikke helt forstår om forfatteren mener alvor når han skriver at navnet er halve oppdragelsen. Driver han gjøn med meg?

Wasastjerna er en fornem slekt fra Gustaf IV Adolfs tid, og adelsmenn blir iblant litt innadvendte av den sosiale isolasjonen og derfor nokså snevre i sitt syn på verden, men Torsten var, når alt kommer til alt, en skikkelig god maler, som i sin ungdom studerte ved akademiet i Düsseldorf og senere dro til Paris. Innestengt var han ikke.

Kanskje så han bare ikke, eller orket ikke å vaske frem, hva som var sant i all den nytelsessyke underholdningen.

Så jeg slapp ham og vendte tilbake til det virvaret av bøker som er mitt bibliotek, og fant igjen det enda tynnere skriftet Ål och turbiner, utgitt av Svenska Vattenkraftföreningen det sørgelige året 1941. En ung dosent som senere skulle bli professor, hadde påtatt seg å undersøke hvor mange ål som overlevde passeringen gjennom Untraverket i Dalälven.

Ålen vandrer på slutten av sitt lange liv til Sargassohavet for å gyte, men ettersom ål gjerne lever på uventede steder langt inne i landet, møter den mange hinder på veien, ikke minst kraftstasjonenes demninger.

Undersøkelsen var enkel. Man fanget så mange ål man klarte og sendte hele hurven gjennom en turbin med en effekt på ti tusen hestekrefter og studerte deretter hva som kom ut på den andre siden. Forbausende mange overlevde. Øre i knollen var de utvilsomt, men i live. Sverige var et sivilisert land. Og bedre skulle det bli.

Men alt gikk likevel i vasken, av grunner ingen egentlig kjenner. At noen fremdeles fisker ål i Grantorpsviken er lite trolig. Vannet er fortsatt blankt og grunt, og sommernettene svarte som ravner, men mer er det ikke. Siden den gangen jeg lærte meg å uttale ordet karbidlykt, har til og med mørket fått nye navn. Ål finnes knapt lenger.

Forfatterens to brødre ble forresten også professorer, lærde menn som skrev mange bøker og skapte seg navn det skal snakkes om i lang tid. Berømmelse. Ære. Skjønt slikt betyr jo ikke noe lenger. Ingenting er for evig. Jeg må gå nå. Det der om at jeg som barn ikke lengtet noen steder, var løgn. Men det er sant at katten forsvant, og het Kanabriel.

Dick er her

Det hele begynte med melken.

Jentenes mormor etablerte som ung på 1870-tallet både meieri og melkebutikk utenfor folkeskikken sør for Trollhättan, og det skulle vise seg å være et lykketreff. Allerede der ble matriarkatet grunnlagt. Mannen hun giftet seg med, var en dreven grabukk, men ikke noe mer. Derfor sørget hun for å beholde makten selv da meierivirksomheten vokste og flommet over alle bredder, i Göteborg.

Så da de nå sitter der, en sommerdag i 1921, i fjellene ovenfor Menton på den franske riviera, to deprimerte jenter, femten år gamle, finnes det i det minste rikelig med penger.

De er kusiner. Hanna og Lillan. Mødrene deres er søstre. Det var enda en søster, og flere brødre, alle født innenfor ekteskapet mellom 1878 og 1885, før melkemogulen Johanna Bondesdotter dumpet sin utro ektemann Jöns Adler, som uten videre betenkeligheter fortsatte virksomheten et annet sted, med nye kvinner og nye barn.

Den som vil orientere seg i terrenget rundt familien Adler, må derfor forberede seg på et mylder av halvsøsken og alskens innviklede relasjoner. Man skilte seg og begynte på nytt, alle gjorde det, uten unntak, i flere generasjoner. Likevel finnes pengene den dag i dag. Vi får anledning til å komme tilbake til den saken, men først må noe sies om hvordan og når dette merkelige maleriet dukket opp fra et eller annet sted. Det er også en begynnelse.

Det var høsten 2014, sent i november. Stockholm er ikke det best tenkelige stedet å bo på den tiden av året, men ikke engang mørket og regnet kunne ødelegge mitt gode humør den dagen. Det er sånn med jegere. Den lavintensive spenningen i påvente av vilt er nærmest berusende. Jegerens velbefinnende kommer av at han glemmer alle sorger, enten han sitter på post i en glenne i skogen eller foran datamaskinen, om natten, nedsunket i nettauksjonenes endeløse utvalg av kunst.

Som oftest skjer det ingenting. Men man vet aldri.

Anton Dich? Det er jo han!

Et kassert minnefragment ble aktivert på sekundet.

Det var en annen historie, eldre. I noen år hadde jeg løpt som en sporhund etter den jemtlandske maleren Olof Ågren, skjønt uten å finne noe særlig, for han var stort sett glemt, begravet i en røys av rene anekdoter. Men så lyktes det meg endelig å lokalisere de brevene han skrev i Siena og Venezia, og i Menton, der han bodde og arbeidet i begynnelsen av 1920-årene. En gulnet brevbunt i en kurbitsmalt familiekiste.

Det var i et av disse brevene til en venn i Sverige at Ågren skrev, i forbifarten, bare: «Dick er her, han som giftet seg med enken.» Og av grunner jeg ikke lenger husker, bestemte jeg meg for å følge også dette sporet et stykke langs veien. At enken var Eva Arosenius, det forsto jeg, for Ågren og Ivar Arosenius hadde vært nære venner til den sistnevntes død på nyåret 1909, men at hennes ektemann nummer to var den danske maleren Anton Dich, som uttales som Dick, det skjønte jeg ikke før senere.

I stedet gikk jeg ut fra at mannen var Dick Beer, en annen maler som sirkulerte i de samme kretser. De var som sebrafisk i et gutteromsakvarium.

Ja, så jeg sporet opp adressen til et av hans barnebarn, en imøtekommende kvinne på Kungsholmen som jeg senere har truffet flere ganger. At hennes farfar skulle ha vært gift med Eva Arosenius trodde hun ikke på, men helt sikker kunne hun ikke være, for selv om livet hans ble ganske kort, var det omflakkende og dramatisk. En periode var han gift med en tannlege.

Dick Beer gjorde som alle andre på 1910-tallet, han lagde spetakkel på Montparnasse. Kunstakademiet i Stockholm var som en myldrende avgangsterminal for togreiser til Paris, både før og etter krigen, og ettersom Beer, som var født i London av svenske foreldre, hadde en svakhet for avantgardistiske begivenheter, jo større, desto bedre, ville han til fronten så snart krigen kom. Han sluttet seg til Fremmedlegionen under falskt navn, men var umiddelbart så uheldig å havne i nærheten av en granateksplosjon, hvorpå han ble liggende på samme sykestue som Fernand Léger og ble kubist. Morfinist også, for den saks skyld, nervesvak og tunghørt.

Det måtte være ham, tenkte jeg. Eva Arosenius hadde blikk for merkelige menn. Eksentrikere, bohemer. Men som sagt, bare noen dager senere innså jeg hvordan det hang sammen, men ettersom ikke engang mine venner i Danmark kjente til denne Anton Dich, og langt mindre hadde sett noen av bildene hans, ble jeg lei av det hele og fortsatte en annen vei i labyrinten. Minnet om dansken sank til bunns.

Nå var han altså tilbake, som signatur på et stort, sterkt medtatt maleri som forestilte to tenåringer, hvorav den ene, hun med flettene, skulle vise seg å være den svenske kunsthistoriens mest avbildede barn – Lillan Arosenius, født i 1906. Jeg kjenner igjen en god historie når jeg ser den, så allerede neste dag bega jeg meg til Auktionsverkets lokaler i Frihamnen. Jeg grøsset da jeg krysset lastebilparkeringen utenfor lageret til Banankompaniet.

Møtet med kunst er en ømtålig affære. Reproduksjoner yter nesten aldri et maleri full rettferdighet, særlig ikke på en dataskjerm, og er maleriet i tillegg stort, forsvinner noe vesentlig på veien.

Bildet sto på gulvet, bak en trolig uselgelig divan, men bare delvis skjult, for det var virkelig stort – 166 x 88 cm – og før jeg engang hadde rukket å se baksiden, fikk jeg det bestemte inntrykk at det aldri noensinne hadde hengt på en vegg. En vannskade langs hele den nedre kanten fortalte i stedet historien om en dårlig drenert kjeller. Og aldri hadde det hatt noen ramme heller. Sånt ser man. Deretter baksiden, enda en signatur, noen tallkoder, en femstjerne og en liten, gulnet maskinskrevet lapp med en adresse i utkanten av Paris: 3, Sentier des Jardies, Bellevue.

Maleriet var mitt, snart også i formell forstand. Prisen var heldigvis overkommelig, om enn ti ganger så høy som det bemerkelsesverdig lave utropet. Noen hadde budt mot meg. Først et par år senere fikk jeg ved en tilfeldighet vite hvem det var. En samler, også han vagt mystisk, og velstående.

Jeg møtte ham en gnistrende vakker vårdag, i 28. etasje i et av de høyeste leilighetskompleksene i Monaco. Vi satt i solskinnet på balkongen hans og snakket om Anton Dich. Lunsjen var spist og vinflasken snart tom. Byen der nede – lystyachtene, rikdommen – og kyststripen bortover mot Italia.

Vel, det tok ikke lang tid før jeg ble kjent med jentenes døtre, to bedårende eldre damer i Göteborg.

Hannas datter var den jeg traff først, i en stor, kasseformet, gul villa i et av byens mest fasjonable strøk – arkitekten hadde fått i oppdrag å tegne noe som lignet en pakke smør – men hun visste nesten ingenting om dansken, ikke mer enn at han tidlig flyttet til Paris og var venn av Amedeo Modigliani, og senere, i 1930-årene, drakk seg i hjel i den italienske byen Bordighera, et steinkast fra grensen til Frankrike.

Desto mer kunne hun fortelle om sin mor, selvfølgelig, sin mormor og sin mormors mor, og allerede der, på dag én av min lange leting etter den på alle måter forsvunne kunstneren Anton Dich, noterte jeg ytterst i margen at jeg muligens hadde å gjøre med et matriarkat. Fantasifulle, bortskjemte, men handlekraftige og steinrike kvinner, spesialister på ustyrlige menn som i det lange løp ble for dyre i drift og derfor på ulike måter måtte sorteres ut.

Jeg ble ikke mer enn et par timer den første gangen, og det var da jeg skulle gå, og fremdeles jaktet på malerens historie og bare den, at jeg ble stående foran en stor blyanttegning på veggen i hallen i andre etasje. En typisk akademistudie som forestilte en sittende naken kvinne. Den var god. Ordentlig god. Og vertinnen, som nå bodde alene i denne enorme smørpakken, så at jeg så det, og fortalte at den tegningen er laget av min mormor, Lisa Adler, som etter århundreskiftet deltok i undervisningen på en kunstskole i Wien, eller om det var München.

«Det finnes en til», fortsatte hun, «likedan og nesten like god, laget av en klassekamerat som den dagen satt med staffeliet rett ved siden av mormor». Så sa hun ikke mer, og selv om vi så vidt hadde begynt å lære hverandre å kjenne, skjønte jeg at hun moret seg med å etterlate en liten, liten luke, der jeg kunne smette inn et spørsmål.

«Og hvem var så det?»

«Adolf Hitler.»

Det hører også med til historien at hun like før hadde fortalt helt kort om morfaren, Hannas far, en over middels eksentrisk jøde fra Lviv i Ukraina, som på den tiden het Limberg og lå i Galizia, som i sin tur tilhørte Østerrike-Ungarn. En regissør og skuespiller som het Isidor Gesang, men som tok kunstnernavnet John Gottowt og som den dag i dag tydeligvis nyter en viss berømmelse for sin rolle som professor Bulwer i stumfilmen Nosferatu, innspilt i 1922 og blant cineaster regnet som en klassiker.

Ham hadde hun nettopp fortalt om, inklusive at han forsvant sporløst i 1942 under nazistenes utrenskninger i nærheten av en legendarisk saltgruve, et eller annet sted sør i Polen.

Jeg pleier ikke å ha vanskeligheter med å huske navn eller holde rede på hvem som er hvem i en familie, men allerede her begynte jeg å føle på en viss ørhet. Det var for eksempel umulig å forstå hvem de mente når noen i familien Adler snakket om Eva. Det fantes flere stykker. Selv kommer jeg til, med noen få unntak, å forbeholde dette navnet for Eva Arosenius-Dich, født Adler, til tross for at hun i virkeligheten het Ida.

Hennes datter, som faktisk het Eva, kommer i min fortelling til å omtales som Lillan. Motvillig, må jeg medgi, for kallenavnene fra barneværelset kan virkelig være en belastning, om ikke direkte styrende for karakteren, så i hvert fall forminskende. Men jeg er nødt. Ellers passer ikke puslespillbrikkene. Det gjør de kanskje likevel ikke. Vi får se.