Joy Fielding

Den gode datteren

Oversatt av Heidi Bern

Til mine to fantastiske døtre, Shannon og Annie

Kapittel 1

Den rare følelsen begynte nederst i magen, en vag murring som raskt steg opp mot brystet, og deretter spredte seg videre og videre til det kom til halsen. Usynlige fingre la seg over strupen og presset på luftrøret, hindret tilførsel av oksygen, gjorde henne svimmel og ør. Jeg har hjerteinfarkt, tenkte Robin. Jeg får ikke puste. Jeg kommer til å dø.

Den middelaldrende kvinnen som satt foran henne så ikke ut til å merke noe. Hun var for opptatt av sine egne problemer. Noe om en nedlatende svigermor, en vanskelig datter og en ektemann som var alt annet enn støttende.

Ta deg sammen. Konsentrer deg. Kvinnen – hva i helvete var det hun het igjen? – betalte henne ikke hundre og syttifem dollar i timen for bare å få et hjernedødt blikk til svar. Det minste hun kunne vente seg av Robin, var hennes fulle oppmerksomhet. Man gikk ikke til en terapeut for å se henne ha et nervøst sammenbrudd.

Du har ikke et nervesammenbrudd, irettesatte Robin seg selv da hun merket de velkjente symptomene. Dette er ikke hjerteinfarkt. Det er panikkanfall, enkelt og greit. Du har hatt dem før. Du burde virkelig være vant til dem nå.

Men det var over fem år siden, tenkte hun i neste øyeblikk. Panikkanfallene hun pleide å få nesten daglig, hørte fortiden til. Men fortiden er alltid med deg. Er det ikke det de sier?

Robin behøvde ikke å lure på hva som hadde utløst det plutselige anfallet. Hun visste nøyaktig hva – hvem – som var ansvarlig. Melanie, tenkte hun, og så for seg søsteren, tre år eldre enn henne, og det var ikke første gang hun tenkte at hvis du tok vekk L-en i Melanie, ble det Meanie – den slemme.

Det hadde ligget en beskjed fra Melanie på svareren da hun kom tilbake til kontoret etter lunsj. Robin hadde lyttet til beskjeden, og telt på knappene om hun skulle ringe tilbake eller bare late som om hun aldri hadde mottatt den. Mens hun overveide, dukket klienten opp. Du må nok bare vente, hadde hun sagt til søsteren inni seg, grepet skriveblokken og gått inn i rommet hun brukte kun til å ta imot klienter.

«Går det bra med deg?» spurte kvinnen nå, hun lente seg fremover i den blå, behagelige stolen, og så mistenksomt på Robin. «Du ser litt rar ut.»

«Unnskyld meg et øyeblikk,» sa Robin og reiste seg opp før kvinnen rakk å svare. Hun gikk tilbake til det mindre rommet i hovedkontoret og lukket døren. «Greit,» hvisket hun og lente seg mot skrivebordet med begge hender, mens hun unngikk med omhu å se på telefonen. «Pust. Bare pust.»

Greit, du har skjønt hva som skjer. Du vet hva som forårsaket det. Det du må gjøre nå, er å slappe av og konsentrere deg om å puste. Du har en klient i rommet ved siden av, som venter på deg. Du har ikke tid til dette tullet. Ta deg sammen. Hva var det moren hennes pleide å si? Dette går også over.

Men ikke alt gikk over. Og hvis det gikk over, kom det ofte tilbake for å bite deg i ræva. «Greit, trekk pusten dypt,» rådet hun seg selv. «Og nå en gang til.» Tre ganger til så var pusten nesten tilbake til det normale. «Greit,» sa hun. «Greit.»

Men det var ikke greit, og hun visste det. Melanie hadde hatt en god grunn til å ringe, og uansett hva det var, var det ikke noe positivt. Søstrene hadde knapt vekslet et ord med hverandre siden moren deres døde, og ikke i det hele tatt etter farens overilte nye ekteskap, da Robin reiste fra Red Bluff for godt. Siden hadde de ikke snakket med hverandre. Ikke på nesten seks år. Ingen gratulasjoner da Robin ble uteksaminert fra Berkeley og fikk en master i psykologi, ingen «lykke til» da hun åpnet sin egen praksis året etter, ikke engang et henslengt «grattis» da hun og Blake forlovet seg.

Og så, for to år siden, med Blakes oppmuntring og støtte, brøt Robin all kontakt med søsteren. Rådet hun ikke alltid klientene sine til å slutte å dunke hodet i veggen når de sto overfor en urokkelig hindring og uoverstigelige odds? Var det ikke på tide hun fulgte sitt eget kloke råd?

Men selvfølgelig, det var alltid enklere å gi råd enn å ta dem imot.

Og nå, som lyn fra klar himmel, hadde søsteren ringt og lagt igjen en kryptisk melding på telefonen hennes. Som en kreftsvulst du trodde var borte, bare for å oppdage at den kom brølende tilbake, mer gjenstridig enn noen gang.

«Ring meg,» lød den gåtefulle meldingen Melanie hadde lagt igjen, hun brydde seg ikke med å si navnet sitt, hun tok for gitt at Robin ville kjenne igjen stemmen etter alle disse årene.

Det hadde hun naturligvis også gjort. Melanies stemme var vanskelig å få ut av hodet, uansett hvor mange år som hadde gått.

Hvor brenner det? undret Robin, tok noen dype åndedrag og avsto fra å spekulere videre. Erfaring hadde lært henne at fantasien ikke kunne konkurrere med virkeligheten. Langt derifra.

Hun vurderte å ringe Blake, men bestemte seg for å la være. Han hadde mye å gjøre og ville ikke sette pris på å bli avbrutt. «Det er du som er terapeut,» ville han si mens blikket hans vandret til et punkt bak hodet hennes, som om et mer interessant menneske hadde kommet inn i synsfeltet hans.

Hun skjøv bestemt til side alle tanker på Blake og Melanie, dro det skulderlange, krøllete blonde håret bak ørene og gikk tilbake til det andre rommet mens hun presset leppene sammen og fikk til et beroligende smil. «Beklager avbrytelsen,» sa hun til kvinnen som satt og ventet, en førstegangsklient som Robin fortsatt ikke klarte å huske hva het. Emma eller Emily. Noe sånt.

«Er alt i orden?» spurte kvinnen.

«Ja, ikke noe problem. Jeg følte meg bare litt dårlig et øyeblikk.»

Kvinnen ble smal i blikket. «Du er vel ikke gravid? Jeg har liten lyst til å begynne på denne prosessen bare for å finne ut at du slutter for å få barn.»

«Nei. Jeg er ikke gravid.» Man må ha sex for å bli gravid, tenkte Robin. Og hun og Blake hadde ikke ligget sammen på over en måned. «Det går bra,» sa hun og prøvde desperat å huske kvinnens navn. «Vær snill å fortsette. Du sa …»

Hva i helvete var det kvinnen snakket om i sted?

«Ja, vel, jeg sa at mannen min er helt ubrukelig når det kommer til moren hans. Det er som om han er ti år gammel igjen, og er redd for å si noe. Hun sier de mest sårende ting til meg, og han oppfører seg som om han ikke hører noe av det. Og når jeg påpeker det, sier han at jeg overdriver, og at jeg ikke burde la henne gå inn på meg. Men datteren min har plukket det opp, selvfølgelig. Og nå er hun akkurat like frekk som farmoren. Du skulle høre hvordan hun snakker til meg.»

Så du tror du har problemer? tenkte Robin. Tror du at din familie er vanskelig?

«Jeg vet ikke hvorfor svigermor hater meg sånn.»

Hun trenger ingen grunn. Hvis hun ligner på søsteren min, avskyr hun deg av prinsipp. Bare fordi du er til.

Det var sant. Melanie hadde bestandig hatet lillesøsteren. Hun var sjalu fra det øyeblikket hun plutselig måtte dele morens oppmerksomhet. Hun kløp Robin mens hun lå og sov i barnesengen, og ga seg ikke før lillesøsteren var dekket av blåmerker. Hun hadde klippet av Robins nydelige krøller da hun var to; da Robin var sju år, dyttet Melanie henne inn i veggen mens de tilsynelatende lekte fredelig sisten, og brakk nesen hennes. Hun kritiserte konstant Robins klær, interesser og venner. «Den jenta er en dum tøyte,» hadde hun snerret om Robins beste venninne, Tara.

Men vent litt – akkurat det hadde hun fått rett i.

«Jeg har gjort alt for å bli venn med den kvinnen. Jeg har tatt henne med på shopping. Jeg har tatt henne med ut til lunsj. Jeg inviterer henne hjem til oss på middag minst tre ganger i uken.»

«Hvorfor det?» spurte Robin.

«Hvorfor?» gjentok kvinnen.

«Hvis hun er så ubehagelig, hvorfor gidder du?»

«Fordi mannen min mener det er min plikt.»

«Så la ham ta henne med ut på shopping og ut til lunsj. Hun er jo hans mor.»

«Det er ikke akkurat så enkelt,» sa kvinnen tvilende.

«Det er akkurat så enkelt,» parerte Robin. «Hun er uforskammet og respektløs. Du har ingen som helst plikt til å godta det. Slutt å ta henne med på shopping og til lunsj. Slutt å invitere henne til middag. Hvis hun spør deg hvorfor, sier du det som det er.»

«Hva skal jeg si til mannen min?»

«At du er lei av å bli behandlet respektløst, og at du ikke finner deg i det lenger.»

«Jeg tror ikke jeg kan gjøre det.»

«Hva hindrer deg?»

«Det er litt komplisert.»

«Egentlig ikke.»

Vet du hva som er komplisert? Nå skal du høre. Foreldrene mine var gift i trettifire år, i løpet av denne tiden bedro faren min moren min med enhver tøyte det rastløse blikket hans landet på, inkludert min beste venninne Tara, som han giftet seg med snaut fem måneder etter at mamma døde. Og for å gjøre det virkelig interessant var Tara på det tidspunktet forlovet med broren min, Alec. Er det komplisert nok?

Å, vent litt – her kommer mer.

Tara har en datter, resultatet av et mislykket første ekteskap da hun knapt var ute av tenårene. Cassidy er vel tolv nå, tenker jeg. Søt jente. Pappa elsker henne, har vist henne mer kjærlighet enn han noensinne ga sine egne barn. Og mens jeg snakker om dem, har jeg nevnt at jeg ikke har snakket med søsteren min på seks år?

«Noen mennesker er giftige,» sa Robin høyt. «Det er best å ha så lite å gjøre med dem som mulig.»

«Selv når de er familie?»

«Særlig når de er familie.»

«Wow,» sa kvinnen, «Jeg trodde terapeuter skulle stille spørsmål og la deg finne ut av tingene selv.»

Skulle de det? Herregud, det ville jo ta flere år. «Jeg tenkte jeg skulle spare oss begge litt tid.»

«Du er tøff,» sa kvinnen.

Robin måtte nesten le. «Tøff» var kanskje det siste ordet hun ville ha brukt til å beskrive seg selv. Det var Melanie som var tøff. Eller kanskje «sint» var mer riktig. Så lenge Robin kunne huske, hadde Melanie vært sint. På verden generelt. På Robin spesielt. Men i rettferdighetenes navn hadde det ikke alltid vært lett for Melanie heller. Helvete heller, det hadde aldri vært lett for henne.

Drit og dra, tenkte Robin. Hvorfor være så rettferdig?

«Er du sikker på at det går bra med deg?» spurte kvinnen. «Ansiktet ditt …»

«Hva er i veien med ansiktet mitt?» Har jeg fått slag? Er det Bells lammelse? Hva er det med ansiktet mitt?

«Ingenting. Det så bare litt sammenkrøllet ut en stund.»

«Sammenkrøllet?» Det gikk opp for Robin at hun ropte.

«Jeg beklager. Jeg mente ikke å gjøre deg opprørt …»

«Kan du unnskylde meg et øyeblikk igjen?» Robin reiste seg opp fra stolen med et så kraftig rykk at den nesten veltet. «Jeg er straks tilbake.» Hun åpnet ytterdøren til kontoret sitt og skyndte seg inn i gangen med grått vegg-til-veggteppe, løp nedover den smale korridoren til hun kom til toalettet. Hun skjøv opp døren, pilte til vasken for å se på seg selv i speilet. En pen, trettitre år gammel kvinne med dypblå øyne og fine fyldige lepper, og vagt hjerteformet ansikt stirret tilbake på henne. Det fantes ingen uappetittlige vorter eller utvekster, ingen iøynefallende arr eller noe annet unormalt. Alt var der det skulle være, kanskje litt uregelmessig på grunn av den skjeve nesen. Men det var ingenting som kunne bli beskrevet som «sammenkrøllet». Håret kunne trengt en klipp og litt stell, innså hun, men bortsett fra det, så hun tilstrekkelig anstendig ut, til og med profesjonell, i den blekrosa blusen og det rette, grå skjørtet. Hun kunne med fordel lagt på seg noen få kilo, tenkte hun, og hørte Melanies stemme i øret som underrettet at hun tross bragdene og den «jålete utdannelsen» fremdeles var «flat som en pannekake» og «tynn som en flis».

Hun kjente et nytt panikkanfall bygge seg opp og tok en serie dype, forebyggende åndedrag. Da det ikke virket, plasket hun litt kaldt vann i ansiktet. «Greit, nå tar du deg sammen,» sa hun til seg selv. «Ta deg sammen. Alt er bra. Bortsett fra at ansiktet ditt er helt sammenkrøllet.» Hun sjekket speilbildet en gang til, la merke til de sammenknepne leppene og stramme kinnene, og gjorde en koordinert anstrengelse for å få ansiktsmusklene til å slappe av. «Du kan ikke la Melanie gå inn på deg.» Hun trakk igjen en serie dype åndedrag – inn gjennom nesen og ut gjennom munnen, inn med den gode energien, ut med den dårlige. «Det sitter en kvinne og venter på dine kloke råd,» sa hun til seg selv. «Kom deg tilbake dit og gi henne dem.» Hva nå enn hun heter.

Men da Robin kom tilbake til kontoret, var kvinnen borte. «Hallo?» ropte Robin, åpnet døren til det indre kontoret og oppdaget at det rommet også var tomt. «Adeline?» hun gikk ut igjen i den ytre gangen og den var også tom. Supert. Glimrende tidspunkt å komme på navnet hennes.

Adeline hadde naturligvis rømt sin vei. Skremt av Robins «tøffe» fasade og sammenkrøllede ansikt. Ikke at Robin bebreidet henne det. Hele timen hadde vært en katastrofe. Hvilken rett hadde hun til å tro hun kunne gi andre råd, når hun selv var så til de grader en fuckup?

Robin slengte seg ned i den blå stolen som Adeline hadde forlatt, og så seg rundt i rommet som var innredet med omhu. Veggene i en blek, men solfylt gulfarge, som skulle oppfordre til optimisme. En plakat med fargerike blomster hang på veggen tvers overfor døren, og skulle stimulere vekst og personlig utvikling. Et bilde av høstblader hang ved siden av døren til hennes indre gemakker, en varsom påminnelse om at forandring både er fint og uunngåelig. Det hun selv likte best – en collage som forestilte en kvinne med briller og krøllet hår, som smilte bekymret midt i mengden av glade fjes og abstrakte regndråper, ordene «HVORFOR BLIR JEG SÅ EMOSJONELL?» i store bokstaver – svevende over hodet – hang på æresplassen bak stolen der hun pleide å sitte. Det var meningen det skulle være humoristisk og få klientene til å slappe av. Hun hadde funnet det på et garasjesalg i nabolaget kort tid etter at hun og Blake hadde flyttet sammen. Nå jobbet han stadig oftere overtid. Hvor lang tid kom det til å ta før han luftet ideen om å flytte ut?

«Ja, hvorfor blir jeg så emosjonell?» spurte hun kvinnen i collagen.

Kvinnen smilte sitt bekymrede smil og var taus.

Telefonen i Robins indre kontor ringte.

«Faen,» sa hun og lyttet til at den ringte to ganger til før svareren tok den. Var det Melanie som ringte for å kjefte på henne for at hun ikke hadde svart på den forrige oppringningen raskt nok? Robin halte seg langsomt opp av stolen. Helvete heller, hun kunne like gjerne bli ferdig med det.

Det første hun så da hun kom inn i rommet ved siden av, var den røde lampen på telefonen som blinket. Hun sank ned i den behagelige stolen i burgunderfarget skinn bak det lille skrivebordet i eiketre, et skrivebord som hadde vært Blakes da han først begynte som advokat. Han hadde gitt det til henne da han begynte i et større firma med et større kontor, et som krevde et mer respektinngytende skrivebord.

Var det derfor de aldri hadde gjort alvor av planene om å gifte seg? Var hun ikke respektinngytende nok for en mann som stadig klatret oppover i status?

Eller kanskje det var den pene nye assistenten han hadde ansatt, eller den attraktive unge juristen i kontoret ved siden av. Kanskje kvinnen han smilte til mens han ventet i køen på Starbucks var kilden til de kalde føttene hans.

Hvor lenge kunne hun fortsette med å overse de altfor velkjente signalene?

Hun tok opp røret og lyttet mens den elektroniske stemmen opplyste henne om at hun hadde en ny melding, og en lagret melding. «For å lytte til meldingen, tast en-en.»

Robin fulgte instruksen. «Hei, dette er Adeline Sullivan,» sa stemmen. «Jeg ringer for å be om unnskyldning for at jeg bare dro uten å si fra. Jeg syntes bare ikke vi hadde særlig god kjemi, og for å sitere en terapeut jeg kjenner: ‘Jeg tenkte jeg skulle spare oss begge litt tid’, så jeg bare dro. Jeg håper du ikke er sint. Du kan sende regning for timen. Du ga meg noe å tenke på.» Hun oppga adressen Robin kunne sende regningen til. Robin slettet meldingen med det samme. Om bare alt det andre var like lett å slette. Hun lukket øynene, fingrene hang over tastaturet på telefonen.

«Kom igjen,» sa hun til seg selv. «Du klarer dette.» Hun trykket på tasten for å høre søsterens melding om igjen.

«Første lagrede melding,» sa den elektroniske stemmen, fulgt av søsterens korte beskjed.

«Ring meg.»

Robin behøvde ikke å slå opp søsterens nummer. Hun kunne det utenat. Det var inngravert i hukommelsen hennes. Hun slo nummeret før hun rakk å ombestemme seg.

Noen tok den med det samme. «Det tok sin tid,» sa søsteren uten innledning.

«Hva har skjedd?» spurte Robin.

«Du må nok sette deg,» svarte Melanie.

Kapittel 2

Neste morgen våknet Robin i en fremmed seng i et ukjent rom, samtalen med søsteren spilte ustanselig om og om igjen i hodet hennes.

«Det er pappa,» hadde Melanie sagt, stemmen var tonløs og uten følelser.

«Er han død?»

«Han er på sykehuset.»

«Fikk han hjerteinfarkt?»

«Nei.»

«Bilulykke?»

«Nei.»

«Har noen skutt ham?»

«Bingo.»

Robin trykket på pauseknappen i hodet, fryste samtalen som hadde hjemsøkt henne hele natten. Den overdrevne pannerynkingen hun forestilte seg på søsterens ansikt, fryste også, en pannerynking som alltid hadde hindret henne i å bli den skjønnheten moren deres hadde spådd at hun skulle bli.

Robin kom seg opp av den altfor harde sengen og subbet inn på badet. Hvorfor er alle motellrom like? undret hun. Er det et slags foreningsstyre som har fastsatt en regel om at alle skal være pregløse rektangler i nyanser av beige og brunt? Ikke at hun var ekspert på motellinteriør, hun hadde bare bodd på noen veldig få i årenes løp. Hun hadde flyttet fra foreldrenes overfylte hjem i Red Bluff til en studenthybel på Berkeley, og tilbake til foreldrene for å jobbe seg opp penger til å kunne fortsette på utdanningen, videre inn i et lite kollektiv utenfor universitetet, så fram og tilbake mellom Berkeley og Red Bluff for å hjelpe til med å pleie moren, deretter til en bitteliten ettroms i Los Angeles, og endelig til den romslige treromsleiligheten hun nå delte med Blake.

Blake, tenkte hun, og smakte stille på navnet idet hun satte seg i badekaret. Hva måtte han vel tro? Hun skrudde på kranen, og måtte brått støtte seg til veggen da en kaskade av iskaldt vann skjøt ut av dusjhodet.

Blake var antakeligvis rasende på henne.

Hun hadde ikke ringt ham siden i går ettermiddag. Selv da hadde hun ikke snakket med ham direkte, men bare lagt igjen beskjed til den pene nye assistenten hans om at hun måtte reise til Red Bluff på grunn av en krise i familien, og at hun ville ringe ham senere. Så avlyste hun neste ukes avtaler, gikk hjem og pakket en liten koffert og tok en drosje til flyplassen, der hun gikk om bord i det første mulige flyet til Sacramento, og ankom da klokken var nesten seks om kvelden. Bussen til Red Bluff gikk ikke før neste morgen, men tanken på å leie en bil og kjøre selv virket uoverkommelig, og sannheten var at hun ikke hadde det travelt med å komme fram. Isteden hadde hun funnet et motell i nærheten av busstasjonen og sjekket inn. Hun hadde droppet middagen, og heller slukt i seg en sjokolade hun kjøpte på en automat nede i resepsjonen.

Hun unngikk å slå på TV-en, for å slippe å høre reportasjer om skytingen. Hun kunne bare håndtere en viss mengde opplysninger av gangen, og klarte ikke å fordøye så mye samtidig. Hun hadde virkelig ikke lyst til å vite alle de fæle detaljene ennå.

Hun vurderte å ringe Blake igjen, men så husket hun at han hadde sagt noe om en middag med klienter, så hvorfor bry seg? Han var opptatt. Han var alltid opptatt. For opptatt til å ringe, tydeligvis. For opptatt til å ta seg et par sekunder for å høre hva slags familiekrise det var som fikk henne til å reise av gårde så brått, fikk henne til å reise tilbake til stedet hun hadde sverget hun aldri skulle tilbake til. Ville det ha vært så vanskelig for ham å avbryte et av sine endeløse møter for å ringe henne, for å late som om han hadde bare ørlite grann interesse?

Så kanskje han ikke var rasende for at hun ikke kontaktet ham igjen. Kanskje han heller var lettet. Kanskje hun endelig hadde gitt ham den grunnen han trengte til å avslutte forholdet deres for godt.

Ikke at han kunne gjøre noe som helst fra eller til i situasjonen, måtte hun innrømme for seg selv. Hans spesialitet var forretningsjus, ikke strafferett. Og han hadde ikke engang kjent faren hennes. Eller søsteren. Eller noen av medlemmene av den dysfunksjonelle familien hennes, unntatt broren hennes, Alec, som bodde i San Francisco, så de hadde faktisk møtt hverandre et par ganger. Hun hadde lagt igjen en melding til Alec, men han hadde heller ikke ringt henne tilbake. Så drit i dem begge, bestemte hun seg for, slo av mobilen og la seg i sengen selv om klokken knapt var åtte.

Hun skulle ikke ha slått av telefonen, tenkte hun nå. Hva om Blake eller Alec hadde ringt? Hva om Melanie hadde prøvd å få tak i henne?

«Det er pappa,» hørte hun søsteren si. I hukommelsen spolte hun fremover i samtalen mens dusjen gradvis ble mindre iskald og stabiliserte seg på lunken. Noen hadde skutt faren deres.

«Hvem?»

«Vi vet ikke.»

«Når?»

«I går kveld.»

«Går det bra med ham?»

«Selvfølgelig gjør det ikke det. Han ble skutt. I hodet. Han ligger i koma.»

«Å, herregud.»

«Han er operert, men det ser ikke bra ut.»

Robin fomlet med innpakningen på det lille såpestykket som lå i såpeskålen, kastet papiret ned i bunnen av badekaret og så på at det ble liggende over sluket som en propp, og gjorde at vannet begynte å stige, samle seg rundt anklene. Såpen lagde nesten ikke noe skum, uansett hvor hardt hun skrubbet. «Glimrende,» mumlet hun da hun glapp den ut av hendene og den forsvant under det stigende vannet. «Helt glimrende.» Hun stilte seg rett under dusjstrålen og kjente at det våte håret ble flatt mot hodebunnen, før det tvinnet seg rundt hodet som et lag med plastfolie.

«Han ble skutt. I hodet. Han ligger i koma.»

Hun skrudde av dusjen og gikk ut på den litt-for-lille, elfenbensfargede badematten, og pakket seg inn i en av de to tynne frottéhåndklærne som var lagt fram, så returnerte hun til soverommet. Hun kastet et blikk mot klokken på nattbordet. Den var litt over sju, som betydde at hun hadde tre timer å slå i hjel før bussen skulle gå. I tillegg til de litt over to timene det ville ta å reise de to hundre kilometerne langs en kjedelig motorvei til et sted langt ute i ødemarken ved navn Red Bluff. Det betydde minst fem timer med samtalen med søsteren sprettende rundt i hodet som i et flipperspill.

«Jeg skjønner ingenting. Hvordan skjedde dette? Hvor er Tara?»

«Hun ligger fremdeles på operasjonsbordet.»

«Operasjons…? Hva er det du sier? Ble hun også skutt?»

«Og Cassidy.»

«Hva?»

«Du hørte hva jeg sa.»

«Var det noen som skjøt Cassidy?»

«Ja.»

«Det tror jeg ikke på. Hva slags uhyre finner på å skyte en jente på tolv?»

Robin åpnet kofferten og tok ut noe rent undertøy, en blå- og hvitstripet genser og et par jeans. Hun kledde raskt på seg, vurderte en gang til om hun skulle slå på TV-en i tilfelle den lokale kanalen hadde nyheter om skytingen. «Den fremtredende eiendomsutvikleren i Red Bluff, Greg Davis, hans kone og stedatter ligger på sykehuset og kjemper for livet etter å ha blitt skutt.» Hun forestilte seg en livlig nyhetsoppleser med et paradoksalt dystert ansikt.

Nok en gang brøt Melanies stemme inn. «Det ser ut som et slags innbrudd,» sa hun, mens stemmen ble raskere og mer ustø for hvert ord. «Tilsynelatende en gang etter midnatt i går kveld kom noen inn i huset og … og … og …»

«Greit. Greit. Ro deg ned. Pust dypt inn.»

«Vennligst ikke fortell meg hva jeg skal gjøre. Du er ikke her. Du har ikke vært her.»

Vel, det tok ikke lang tid, tenkte Robin, alle muskler i kroppen spente seg. Det var det samme refrenget hun hadde hørt helt siden moren deres døde. «Bare fortell hva som skjedde.»

«Jeg sa det jo. Det ser ut som et innbrudd.»

«Hva betyr det egentlig? Vet politiet hvem som gjorde det? Har de spor, noen mistenkte?»

«Ikke som de har fortalt meg.»

«Har du snakket med Alec?»

«Jeg har ringt ham. Jeg har lagt igjen flere meldinger, men han har ikke ringt meg tilbake.»

«Jeg skal prøve å få tak i ham.»

«Kommer du hjem eller ikke?»

«Jeg vet ikke. Jeg må ordne ting, sjekke ut fly, busser … Det kan ta litt tid.»

«Greit. Samme det. Ditt valg.»

«Robin sank tilbake på sengen, la hodet i hendene og stirret på det slitte teppet i beige og brunt ved føttene. Uansett hvor mange ganger hun gikk igjennom samtalen med søsteren, kunne hun ikke helt forstå den. Det var som en illevarslende drøm som glapp ut av minnet i det øyeblikket du forsøkte å finne meningen.

Hun satt uten å røre seg til hun kjente magen begynte å rumle. Hun hadde ikke hatt et ordentlig måltid mat siden gårsdagens tallerken suppe og sandwich til lunsj. Hun burde antakeligvis ordnet med noe frokost før hun gikk på bussen. Det var ikke godt å vite når hun fikk mulighet til å spise straks hun kom til Red Bluff. Hun presset de nakne føttene ned i joggeskoene, grep vesken, slo på telefonen og gikk til døren, og husket vagt at det lå en diner tvers over gaten.

Telefonen ringte idet fingrene nådde dørhåndtaket.

«Blake?» sa hun spørrende med telefonen mot øret uten å sjekke hvem som ringte.

«Alec,» svarte broren. «Hva er det som foregår?»

«Har du snakket med Melanie?»

«Jeg ville ringe deg først. Hva står på?»

«Gjør deg klar.»

«Klar som et egg.»

Robin trakk pusten dypt. «Pappa har blitt skutt.»

Det ble en kort pause, fulgt av en nervøs latter. «Er dette en fleip?»

«Ikke fleip, nei. Han lever, men antagelig ikke så lenge.»

«Var det Tara som gjorde det?»

«Nei.» Hun holdt tilbake et smil. Det hadde vært hennes første tanke også. «Hun ble også skutt.»

«Ble Tara skutt?»

«Og Cassidy.»

«Ble Tara skutt?» gjentok Alec. «Hvordan går det med henne?»

«Jeg vet ikke. Hun ble operert da jeg snakket med Melanie.»

«Jeg forstår ingenting. Når skjedde dette?»

«Melanie sier det ser ut som om noen trengte seg inn i hjemmet deres.»

«Wow.» Et øyeblikks stillhet. Robin så for seg broren, tre år yngre enn henne, løfte hånden for å gni seg på haken, som han alltid gjorde når han var opprørt. «De kan vel bare takke seg selv, når de har bygget det største jævla huset i byen.»

«Jeg er på vei dit nå. Du burde vel også komme.»

«Nei, det tror jeg ikke.»

Robin prøvde å komme på noe hun kunne bruke for å få broren til å komme til Red Bluff, da det gikk opp for henne at han ikke var på linjen lenger. Hun la telefonen i vesken, bestemte seg for å ringe ham tilbake når hun hadde mer opplysninger og han hadde fått tenkt seg om.

Hun åpnet døren til motellrommet og gikk ut på parkeringsplassen. Heten la seg om skuldrene hennes som et teppe. Midt i april, klokken var ikke engang åtte om morgenen, og termometeret hadde allerede steget til 27 grader. Det kom til å være enda varmere i Red Bluff, der gjennomsnittstemperaturen var på over 32 grader hundre dager i året. Bare tanken fikk hjertet til å øke rytmen.

«Ta det med ro,» hvisket hun til seg selv idet hun gikk over veien til dineren i femtitallstil. «En diner er ikke et bra sted å få et panikkanfall.» Men bølger av angst slo allerede gjennom henne idet hun stavret gjennom de tunge glassdørene til restauranten. Hun snek seg inn i en bås ved vinduet, hånden dunket borti en liten jukeboks som sto ved siden av respatex-bordet, og hun kom med et lite utrop.

«Går det bra med deg?» spurte den kvinnelige servitøren, som kom til bordet med en kanne varm kaffe.

«Det gjør det nok,» klarte Robin å si mens hun prøvde å finne et sted på den klumpete røde vinylsofaen hun ikke klistret seg til. «Med det samme jeg får litt av det der.»

Kvinnen skjenket kaffe til henne. «Vil du se menyen?»

«Nei takk. Jeg tar bare en kopp kaffe.» Robin strakte seg etter koppen, men la hendene tilbake i fanget da hun så at de skalv. Hun kikket mot disken som gikk langsmed veggen, tre av de fire barkrakkene foran den var opptatt av menn med tunge verktøybelter rundt livet. En liste med dinerens spesialiteter var skrevet i svart tusj på det lange speilet bak disken. Iskrem. Blåbærpannekaker. Vafler. Omelett. «Har dere bagels?»

«Sesamfrø, valmuefrø, kanel og rosin,» ramset kvinnen opp.

Å, herregud. «Sesamfrø.»

«Ristet?»

Helvete. «Ja takk.»

«Med smør?»

Hjelp. «Ja takk.»

«Er du sikker på at det går bra med deg?»

Robin så opp på kvinnen, som var i femtiårsalderen og omtrent tjue kilo overvektig. Hun hadde søte velformede lepper og et glimt i de snille brune øynene. Bare smil og si det går bra. «Faren min har blitt skutt,» sa Robin isteden, ordene ramlet ut av henne før hun fikk stanset dem.

«Det er grusomt. Så leit å høre.»

«Og kona hans, Tara. Hun ble også skutt,» fortsatte hun og hørte hvordan stemmen steg for hvert ord. «Hun var bestevenninnen min og forloveden til broren min. Helt til hun giftet seg med pappa.» Et halvkvalt fnis slapp ut av munnen hennes. Du er hysterisk, sa hun til seg selv. Slutt å snakke. Slutt å snakke, nå. «Og datteren hennes, Cassidy. Hun ble også skutt. Hun er bare tolv.»

Servitøren så forskrekket ut. Hun gled ned i setet tvers overfor båsen, satte kaffekannen på bordet, strakte seg fram over bordet og tok begge Robins skjelvende hender i sine. «Så forferdelig, kjære deg. Skjedde det her? Jeg har ikke hørt noe om …»

«Nei. Det skjedde i Red Bluff. Jeg er på vei dit nå. Så snart bussen kommer.» Hun kastet et blikk mot bussterminalen. «Jeg bor i Los Angeles. Det går ikke fly til Red Bluff lenger, for det finnes ikke mennesker ved sine fulle fem som vil reise dit. Det er en liten flyplass der, men den har ikke vært i bruk på mange år. Det er derfor jeg må ta bussen.»

«Er du alene?»

«Søsteren min møter meg på bussholdeplassen.»

«Det er bra,» sa servitrisen.

«Ikke egentlig,» sa Robin og smilte. «Hun hater meg.» Hvorfor smiler jeg? Slutt å smile!

«Jeg er sikker på at hun ikke …»

«Å jo, det gjør hun. Hun tror jeg har hatt det så lett hele mitt liv. At jeg fikk alle mulighetene. At jeg kom meg vekk for å gå på college, mens hun måtte bli igjen i Red Bluff og ta vare på mamma som var døende. Som ikke egentlig stemmer, for selv om jeg hadde delvis stipend, betalte jeg alt annet selv. Pappa mente at en master i psykologi var bortkastet tid og penger, og at han ikke ville bidra til det, og det er derfor det tok meg så lang tid å ta utdanningen min.» Greit, nå er det nok. Hun er ikke interessert. Du kan stoppe nå.

Men hun kunne ikke stanse strømmen av ord som allerede rant ut av henne.

«Og det i tillegg til at jeg reiste fram og tilbake hele tiden for å besøke moren min,» fortsatte Robin uten opphold, ordene begynte å få fart, som et løpsk lokomotiv. «Søsteren min tenker ikke på det, selvfølgelig, eller det faktum at hun uansett måtte bli igjen i Red Bluff på grunn av sønnen sin. Hun har en sønn, Landon. Han er atten nå. Han er oppkalt etter en skuespiller. Han er død nå. Skuespilleren, ikke Landon. Landon er autist. Jeg er sikker på at hun anklager meg for det også.» Robin smilte et smil som nesten nådde ørene. Hun begynte å le, så gråt hun, så lo og gråt hun samtidig, til hun gispet etter luft. «Å, herregud, jeg får ikke puste. Jeg får ikke puste.»

Servitøren reiste seg opp øyeblikkelig. «Jeg ringer etter ambulanse.»

Robin strakte ut hånden og grep kvinnens forkle. «Nei, det går bra. Det er bare et panikkanfall. Det går bra. Jeg lover. Jeg trenger ikke ambulanse.»

«Jeg har litt Valium i vesken. Vil du ha et par stykker?»

«Å, himmel, ja.» Et øyeblikk senere var servitrisen tilbake, med to små piller i hånden.

«Jeg tror jeg elsker deg,» sa Robin.

Klokken ti gikk Robin om bord i Greyhound-bussen til Red Bluff. Alle rester av skam hun hadde følt når det gjaldt det lille sammenbruddet ved frokosten – jeg er terapeut, for guds skyld. Jeg har akkurat vrengt sjela mi foran en servitrise på en diner – var for lengst forsvunnet inn i den behagelige sløvheten pillene ga henne, og hun sov mesteparten av den mer enn to timer lange reisen nordover langs motorveien. «Alt kommer til å bli bra,» hvisket hun inn i håndflaten idet bussen nærmet seg Red Bluff, som lå ved foten av de snødekte fjellene Cascades, omtrent halvveis mellom Sacramento og grensen til Oregon, ved bredden av Sacramento-elven, den største elven i California.

«Alt kommer til å bli bra,» gjentok hun idet bussen kjørte nedover hovedgatealleen til det som sjenerøst ble omtalt som Red Bluffs historiske sentrum. Hvis hun husket riktig, var det omtrent hundre og femti forretninger i sentrumskjernen, alle bare et steinkast fra elven. De fleste innbyggerne bodde i de omkringliggende forstedene – en femtedel av dem levde under fattigdomsgrensen – og faren hennes hadde spilt en viktig rolle i utbyggingen av de 2000 hektarene.

Faren din er uovervinnelig, sa Robin til seg selv. Han kommer ikke til å la en liten kule i hodet stoppe ham. Og Tara er heller ikke noe persilleblad. Hun er en fighter, mildt sagt. Helvete heller, en skulle tro ordet ble oppfunnet for å beskrive henne. Og lille Cassidy vil klare seg. Hun er tolv. Hun kommer seg på null komma niks. Du skal se at alle tre klarer seg fint. Du kommer til å besøke dem på sykehuset, de kommer til å le deg opp i ansiktet, og så kommer du deg til helvete vekk derfra.

Robin følte seg nærmest avslappet idet bussen kjørte forbi teaterbygningen og det gullbelagte klokketårnet – begge stadig omtalt som «historiske» i lokale guidebøker – før den stanset helt i enden av gaten.

Da fikk hun øye på Melanie som ventet i veikanten.

Robin gikk av bussen, og den fargerike viktorianske arkitekturen i hovedgaten ble tåkete bak henne i det hun tok den lille kofferten fra bussjåførens utstrakte hånd, og gikk mot søsteren.

Melanie kastet ikke bort tiden på småprat. «Tara er død,» sa hun.