Stine S. Samuelsen

7

Forglem meg ei

Som sendt fra himmelen

Persongalleri

Laura Berg | enke etter stenhogger Anders Berg
Anders Iver
(Vesle-Anders) | sønnen hennes, født i mars 1881
Sigvart Berg | Lauras svoger, stenhogger
Ville Orrviken | Lauras granne i Orrviken
Augusta Olofsdotter | fødekone, bor på Svartejan
Kornelia Matsson | enke etter Olaus prest, fra Näsinge
Axel Hedström | landhandler på Svartejan, enkemann
Alfred Martinsson | tollbetjent på Svartejan
Martin Mörk | svensk grenserytter
Hemming Stark | ny grenserytter
Agda Dalin | en brysom kone på Svartejan
Karl Enøye | fattiglem fra Hvaløerne, vandrer
Jonas og Oleana Arell | presten og hans frue
Wilhelm Wehner | politimester i Frederikshald
Elen og Allan Persson | et fattig par med tre barn
Carl Hultin | en svensk lege
Borghild Vik | prostituert, bor ved Svartejan
Jakob Mølner | postmester, eier av Søylegården på norske Svinesund

Slik sluttet forrige bok:

«Postmester, De må komme!»

Herr Mølner så forskrekket på Laura. «Du godeste, håper det ikke brenner noe sted. Jeg er alltid engstelig for det ved slike anledninger. Ja, med alle lysene.»

Det banket iltert på igjen. Herr Mølner åpnet døren.

«De må komme med en gang!» Mannen som hadde banket på, så oppskjørtet ut. «De må bli med utenfor. Det er en kvinne på vei opp på berget. Det ser ut som om hun skal hoppe utfor.»

Laura ilte etter herr Mølner. Da de kom ut, hadde allerede en liten flokk mennesker samlet seg nede ved sjøkanten. Også på svenskesiden var det tydelig at folk hadde fått øye på den som nærmet seg toppen. Flere av dem pekte opp mot det stupbratte berget. Laura sprang ned og så opp. Fullmånen lyste så godt opp at det var lett å se kvinnen som fulgte den kronglete stien.

Laura ble helt kald.

Et par av fruene som kom ut, skrek og bar seg.

«Er det noen som vet hvem det er?» Postmesterens stemme ljomet utover.

Laura kjente igjen fergemannen, som gikk mot herr Mølner.

«Det skulle ikke forundre meg om det var kvinnen jeg fraktet over tidligere i dag.»

«Vet De hvem hun er?»

Flere av gjestene stimlet sammen rundt Mølner og fergemannen.

«Nei, jeg har aldri sett henne før. Men hun virket fattigslig. Sa ikke et eneste ord. Hun var inntullet i et stort pledd, men jeg så likevel at håret hennes var rødlig. Og jeg er temmelig sikker på at hun venter barn.»

«Hvordan kan vi hjelpe henne?» En kvinne holdt mannen sin hardt i armen og så på fergemannen.

«Det er nok ingen som kan hjelpe henne nå. Vil hun hoppe, så gjør hun det.»

Forferdet hørte Laura hva han sa. «De kan da ikke mene at vi bare skal stå her og se på at hun kaster seg ut i døden?»

«Hva mener så De at vi skal gjøre?»

«Noen må da hjelpe henne?» spurte Laura fortvilet.

En mannlig gjest blandet seg inn i samtalen. «La henne bare hoppe.»

Laura så forskrekket på ham. «Hva er det De står og sier? De kan da ikke mene at vi ikke skal hjelpe?»

«Det er ingen tragedie om en fattiglus gjør ende på lidelsene sine.»

Det kokte i Laura. «Det var grusomt sagt av Dem.»

Fergemannen dultet henne i siden. «Se.» Han pekte mot svenskesiden.

I lyset fra faklene så hun en mann komme springende ned til brygga. Han ropte så høyt at alle snudde seg.

«Passasje!»

Fergemannen fnøs. «Om han innbiller seg at jeg har tenkt å frakte ham over bare for at han kan prøve seg på en heltedåd, tar han feil. Jeg blir her og ser på.»

Laura fikk knapt med seg hva han sa. Hun nistirret på mannen på den andre siden. Hjertet slo fortere, og hun ble helt skjelven. Mannen som ville over, var Martin. Hun så ham rive av seg uniformslua og vrenge av seg jakken, før han sparket av seg støvlene. Hun stirret forferdet på ham idet han stupte på hodet uti vannet. Hun fikk gåsehud, og hele kroppen ristet. Hun greide ikke å ta blikket fra Martin, som fektet med armene ute i vannet. Da han roet seg og tok et par svømmetak, pustet hun lettet ut.

Laura ble oppmerksom på Lystige Ole, som sto rett bortenfor henne. Hun flyttet seg bort til ham samtidig som hun fulgte Martin med øynene. Han var allerede flere alen ute i sundet.

«Er det dypt?» spurte hun bekymret.

«Om det er dypt? Dypt nok. De har vel sett skipene som seiler inn her? Dessuten fjærer det nå, og da går vannet med om lag fire knop.»

«Men det kan gå bra? Han klarer å svømme.»

«Det er galskap! Ren og skjær galskap. De husker hva jeg sa? At ingen kommer levende over her.» Lystige Ole ristet oppgitt på hodet.

Laura var smertelig klar over strømningene som lurte i fjorden. Hun hadde ikke mer enn tenkt tanken før hun så at Martins hode plutselig forsvant under vannflaten. Hun skrek.

En arm kom til syne ute i sjøen. Martin Mörk kjempet for livet.

1

Svinesund, 7. oktober 1881

Faklene på begge sider av sundet var i ferd med å brenne ut, og det var vanskelig å se noe i det blåsvarte vannet, selv om fullmånen gjorde sitt beste for å lyse opp. Laura klarte ikke å holde smerten inne lenger. «Nei, ikke han òg,» hulket hun.

«Hva i alle dager mener De?» Lystige Ole så forundret på henne.

«Jeg mistet mannen min på samme viset. Han druknet.» Opplevelsen av å høre sine egne ord gjorde noe med Laura. Hun enset knapt spillemannen som hadde hentet henne på Svartejan. Det var som om hun bråvåknet. Hun ante ikke hvordan hun kunne hjelpe Martin, men noe måtte hun gjøre. Og det hastet. Raskt vendte hun på hodet, og blikket søkte opp mot berget. Etter det fergemannen hadde fortalt, var hun sikker på at det var Kornelia som var på vei opp mot stupet. Laura skjøv vekk den ubegripelige følelsen av å måtte velge mellom Martin og Kornelia. I stedet grep hun armen til Lystige Ole og tok ham med seg bort til herr Mølner.

«Hør her,» sa hun lavt, men bestemt. Hun måtte ikke røpe hvor fortvilet hun var, eller sette verten i forlegenhet. «Her står alle tafatte og ser på at en mann er i ferd med å drukne. Vet De ikke hvem mannen er? Det er herr Mörk, grenseryttereren. Og om ikke De nå viser ansvar og får hjulpet ham på et vis, skal sannelig jeg prøve helt på egen hånd.»

Herr Mølner rynket de buskede brynene. «Er De sikker på at det er ham?»

«Ja, jeg så ham stupe uti,» svarte Laura ettertrykkelig. «Så hva vil De gjøre? De forstår vel at det haster? At han …» Noe var i ferd med å briste inni henne. «Vær så snill?» Bare tanken på at Martin kjempet hjelpeløs i det kalde sundet, fikk tårene til å piple fram. Kanskje var det allerede for sent.

Herr Mølner snudde seg mot fergemannen. «Samle sammen et par menn og se å få båten på vannet. Og ta med tau.»

Fergemannen nikket og sprang straks bort til et par karer bortenfor. Laura så takknemlig på at de tre mennene hoppet opp i den store, flate båten og løsnet den fra fortøyningene. De fleste av gjestene sto tett sammen ytterst på granittkanten og huiet og pekte. Selv hadde Laura mest lyst til å bykse ut i sundet, men innså at det ville være svært overmodig. Hun ville ikke hatt en sjanse.

«De forstår vel at det er nytteløst?» Herr Mølner så alvorlig på henne.

«Jeg håper inderlig ikke det.» Så kikket hun opp på berget igjen, men kunne ikke få øye på Kornelia. «Takk for at De hørte på meg. Men hva med kvinnen der oppe, herr Mølner? Hvordan kan vi hjelpe henne?»

«Det er nok allerede for sent. Ingen vil rekke fram før kvinnen har kommet opp. Dessuten er det vel viktigere å prøve å berge grenserytteren?»

«Men …»

«Ikke noe men, fru Berg. Slik må det være.»

Laura så bedrøvet på postmesteren. Hun hadde syntes så godt om ham, men nå var hun ikke like sikker. Vel hadde han gjort noe for å redde Martin Mörk, og hun var takknemlig for det, men hva med Kornelia? Med et fortvilet snøft forlot hun herr Mølner og gikk tilbake til svalgangen, der hun rett før hadde kommet stormende ut. Skjelvende støttet hun seg inntil en av de solide, hvite søylene. Fingrene dirret da hun så hurtig hun greide kneppet opp støvlene. Selv om Kornelia var i fare, husket hun Hedströms beskjed om å levere alt hun hadde fått låne tilbake i hel stand. Dessuten ville hun lettere greie å komme seg opp på bare føtter.

Hun kikket seg tilbake. Alle gjestene sto tett sammen nede ved vannkanten. Selv hadde hun mest lyst til å springe ned igjen for å se hvordan det gikk. Det skrek inni henne, men hun visste at hun var nødt til å handle annerledes. Hun kunne ha gjort hva som helst for Martin, men hun hadde ikke den ringeste mulighet til å redde ham. Det eneste hun kunne gjøre, var å be til høyere makter om at fergemannen og de to andre ville finne ham ute i vannet. At de ville klare å hale ham opp og få ham trygt i land. Laura tørket bort en tåre fra kinnet. Det fantes ikke noe annet valg. Hun var nødt til å følge etter Kornelia. Med øynene lukket trakk hun pusten langt inn og slapp den sakte ut igjen, som for å sette mot i seg selv. Om det så bare fantes en ørliten sjanse for å stanse den høygravide kvinnen, måtte hun prøve. Hun kunne ikke la Kornelia hoppe utfor berget.

Laura sprang alt hun var god for på den smale gressbakken bort til den lille sjøboden, men videre langs sjøkanten turte hun ikke å løpe. Falt hun i vannet, ville alt være over. Berget lå enda et stykke bortenfor. Å klatre rett opp ville være ren galskap. Det var altfor bratt. Hun var nødt til å komme seg opp skråningen i bakkant. Snarrådig heiste hun opp kjoleskjørtet og slo en forsiktig knute om det, i håp om å holde det oppe. Akkurat nå spilte det ingen rolle om kjolen fikk en flenge eller to.

Hun famlet seg vei gjennom et buskas, hvor skarpe kvister rispet opp leggene. Det sved, men hun skjøv smerten fra seg. Det var som om hun kunne ane mørket og fortvilelsen Kornelia måtte føle. Og hva med det ufødte barnet? Var det fremdeles liv i det etter forsøket på fosterfordrivelsen? Laura tørket vekk enda et par tårer og stålsatte seg. Hun kunne ikke tillate seg selv å fundere for mye. Det var ikke tid for å gråte nå. Hun måtte videre. Kom hun seg opp på høyde med den ytterste kanonstillingen i skrenten bak Søylegården, ville hun forhåpentlig finne en sti videre.

Det var nytteløst å prøve å få øye på Kornelia. I måneskinnet så Laura kun omrisset av kratt og trær, dessuten var det altfor bratt til at hun kunne se toppen. Da hun endelig fant noe som minnet om en sti, lente hun seg mot en trestamme for å få igjen pusten, la hånden over øynene og skuet nedover. Synet var sløret av den vonde usikkerheten. Levde Martin? Søylegården og alle trærne sperret for utsikten til sundet. Laura verken så eller hørte noe. Hvorfor hørte hun ingen lyder? Stillheten brant illevarslende og vond i brystet.

Hun måtte komme seg videre. Det stakk vondt under føttene hver gang hun trådte på en skarp sten eller traff forkjært på en barnål eller kongle. Et par ganger ynket hun seg av smerte, men hun fortsatte ufortrødent videre mens blodet hamret i tinningene. For hver alen hun klatret opp, så hun for seg hvordan hodet til Martin ble trukket ned under vannet. Om og om igjen. Hun prøvde å blunke vekk synet av en avkreftet kropp som forsvant livløs mot sjøbunnen, ristet på hodet for å bli kvitt tankene. Hun kunne ikke la seg overmanne av tanker eller følelser. Det hjalp verken Martin eller Kornelia.

Laura kjempet seg fram så hurtig hun våget. Fingrene tviholdt rundt stener og grener for å få feste. Da hun tråkket galt på en rund sten, holdt hun på å miste balansen. Det var bare så vidt hun rakk å gripe fatt i en seig bjørkekvist. Hun kjente hvordan stenen forsvant under foten hennes og trillet tungt nedover skråningen. Hun hev etter pusten. Svetten rant nedover ryggen, der hun krafset seg vei videre opp. Det kunne ikke være langt igjen nå.

Laura var rett ved toppen av berget da lydene av opphissede stemmer nådde henne. Noen hoiet og skrek. Hun stanset og rettet ryggen. Aller helst ville hun bare rase ned igjen for å finne ut hva det betydde. Hadde fergemannen funnet Martin? Så slo det kaldt ned i henne. Ropene kunne like gjerne være fordi Kornelia sto klar til å hoppe. Blodet frøs i årene hennes. Hadde Kornelia allerede kastet seg utfor?

Skjelvende kravlet Laura opp den siste biten. Så reiste hun seg sakte, stirret framfor seg og anstrengte seg for å puste lydløst.

Kornelia sto ytterst på berget. Armene holdt hun litt ut fra kroppen. Teppet fergemannen hadde snakket om, lå i en haug rett ved. Lauras hjerte slo så hardt at hun kjente hvordan brystet beveget seg under kjolen. Hva skulle hun gjøre? Om hun ropte, risikerte hun å skremme Kornelia, med den skjebnesvangre følgen det kunne få. Men om hun ikke ga seg til kjenne, var det likevel en mulighet for at den andre hoppet utfor. Det kunne bare være ett svar på hvorfor Kornelia var her oppe. Hun ønsket å gjøre slutt på livet sitt.

Laura tenkte ikke mer. Så stille hun kunne klatret hun mot stupet mens blikket var limt til kvinnen på toppen. Fullmånen hvilte tungt over fjorden, og Kornelias skikkelse var svart mot den opplyste nattehimmelen. Det var som å se en mørk engel der fremme. Hun erindret fortellingen fra skoledagene, om Guds engel som vandret gjennom gatene for å drepe alle førstefødte guttebarn, og det rislet kaldt gjennom henne. Det var som om hun nå gikk mot selveste dødsengelen.

«Kornelia?» Laura snakket så rolig hun kunne. «Det er meg, Laura. Vær så snill, ikke hopp.»

Med gru så hun hvordan Kornelia tok et lite steg fram, uten å snu seg.

«Kornelia!» Laura illskrek. «Nei!»