Susan Mallery

Jentene fra Mischief Bay

Oversatt av Judith S. Nilsen

KAPITTEL 1

«Er det Tyler som har laget den der til deg?»

Nicole Lord snudde seg for å se på bildet hun hadde hengt opp på veggen til Mischief in Motion, pilatesstudioet hennes. Tre store, røde hjerter dekket et stykke rosa konstruksjonspapir. Oppå hjertene var det et håndavtrykk. Hjertene var ujevne og svært stiliserte, men gjenkjennelige likevel. Ikke ille, tatt i betraktning at kunstneren ennå ikke var fylt fem år. Det var en av lærerne hans som hadde tegnet rundt håndavtrykket.

«Ja,» sa Nicole med et smil. «Jeg lovet ham at jeg skulle ta det med på jobb og vise det til alle.»

Et av medlemmene hennes, en dame i trettiårene som kjempet seg tilbake etter å ha lagt på seg over tjue kilo under en graviditet, tørket svetten fra ansiktet og smilte. «Han høres herlig ut. Jeg gleder meg til at min datter kan gjøre mer enn å spise, bæsje og holde meg våken hele natten.»

«Det blir bedre,» lovet Nicole.

«Jeg håper det. Jeg har alltid tenkt at når jeg først begynte å få barn, ville jeg ha seks.» Kvinnen gjorde en grimase. «Nå ser det ut som om ett er mer enn nok.» Hun vinket og gikk mot utgangen. «Vi sees neste uke.»

«Ha en fin helg.»

Nicole snakket uten å se opp. Oppmerksomheten hennes var allerede konsentrert om datamaskinen igjen. Hun hadde dagklassen sin, så hadde hun en tre timers pause før klassene sent på ettermiddagen. Noe som hørtes deilig ut helt til hun begynte å tenke på alt hun måtte få gjort. Hun måtte i alle fall handle – de manglet alt mulig. Bilen hennes trengte bensin, hun måtte hente klær på renseriet og en eller gang midt oppi alt det, burde hun spise lunsj.

Hun kikket på klokken og lurte på om hun skulle sende en melding til Eric og minne ham på å hente Tyler på dagsenteret klokken fire. Hun grep etter telefonen. Så ristet hun på hodet og sank ned i stolen igjen. Nei, hun burde ikke gjøre det, sa hun til seg selv. Han hadde bare glemt det én gang, og han hadde hatt fryktelig dårlig samvittighet. Hun måtte stole på at han ikke glemte det igjen.

Og det ville hun gjøre, sa hun til seg selv. Det var bare det at han glemte så mye for tiden. Og hjalp mindre til i huset.

Ekteskap, tenkte hun bedrøvet. Det hørtes så romantisk ut helt til det gikk opp for deg at ikke bare måtte du bo sammen med en annen, men det ville også være dager da den andre faktisk mente at du tok feil i forskjellige ting.

Hun satt fremdeles og grublet over hvilken rekkefølge hun skulle gjøre ærendene sine i da døren til studioet åpnet seg og Pam Eiland kom slentrende inn.

«Hei på deg», sa Pam muntert. En overdimensjonert bag hang over den ene skulderen hennes.

De som ikke kjente Pam, ville tro at hun hadde et problem med å kvitte seg med ting, siden hun slepte rundt på så mye i vesken sin. De som faktisk kjente Pam, visste at den egentlige vesken hennes var ganske liten, og at det som opptok mesteparten av plassen i den digre bagen, var et mykt teppe og en hund med et svært merkelig utseende.

Og som på signal stakk Lulu hodet opp av vesken og klynket lavt.

Nicole reiste seg og gikk bort til dem. Etter å ha gitt Pam en klem, grep hun etter Lulu. Hunden hoppet inn i armene hennes og krøp tett inntil henne.

«Jeg ser at du er kledd i rosa i dag,» sa hun og strøk Lulu over kinnet. Deretter rufset hun henne på toppen av hodet.

«Vi følte begge at det liksom var en rosa dag,» sa Pam.

Lulu, en renraset kinesisk nakenhund, hadde hvitt hår på toppen av hodet, ved ørene, på halen og nederst på beina. Resten av den flekkete kroppen var stort sett naken, og huden hadde en uventet nyanse av gråaktig rosa med brune flekker. Helseproblemene hennes var legendariske, og siden hun ikke hadde pels, var hun kronisk kald. Noe som betydde at Lulu hadde en samling av gensere, jakker og T-skjorter. Dagens utvalgte var en lett, ermeløs, rosa genser kantet med skinnende, grå bånd. Siden hun selv hadde knapt med penger og hennes egne klær var slitte, befant Nicole seg i den pinlige situasjonen at hun misunte en hund garderoben.

Lulu ga henne et raskt valpekyss på haken. Nicole holdt rundt den varme hunden noen sekunder til. Kosestunden med Lulu var det minst følelsesmessig ladete øyeblikket i dagen hennes hittil, og hun var fast bestemt på å nyte det.

Pam, en smilende, pen brunette, hadde på seg en vid, kortermet kjole over leggings og treningssinglet. I motsetning til andre medlemmer som kom innom til dagklassen, kom ikke Pam fra et kontor. Nicole visste at hun hadde hatt en jobb i sin manns firma for flere år siden. Hun hadde kunnskap om hvordan en liten virksomhet fungerte og ga ofte Nicole gode råd. Bortsett fra det, virket det som om Pam hadde dagene for seg selv. Akkurat nå hørtes det ut som en drøm.

«Hvem kommer i dag?» spurte Pam mens hun dro teppet opp av bagen og brettet det før hun la det i et hjørne av rommet. Lulu krøllet seg lydig sammen med de lange beina stukket grasiøst innunder kroppen. Nicole visste at hunden ikke ville røre seg før timen var over. Hun antok at det gode temperamentet og den utmerkete oppførselen veide opp for Lulus merkelige og litt science fiction-aktige utseende.

«Bare du og Shannon», sa Nicole og klikket på tidsplan-programmet på datamaskinen for å få det bekreftet. Hun var egentlig lettet over å skulle ha en liten gruppe. Hun hadde vært så forbasket trett hele tiden i det siste. Pam og Shannon kunne ha gjennomført hele treningsprogrammet på egen hånd, så hun behøvde ikke være topp konsentrert om hver eneste bevegelse.

Noe som var enda bedre, var at alle de tre avmeldingene var kommet inn tidlig samme morgen. Studioet hadde en streng kanselleringspolitikk som gikk ut på at man måtte melde avbud senest tjuefire timer på forhånd. Det betydde at hun ville få betalt for fem elever uansett. Hun godtok den flyktige gleden selv om tanken gjorde henne til en dårlig person, og hun lovet at hun skulle jobbe med personligheten sin så snart hun hadde funnet ut hvordan hun skulle ordne opp i det som foregikk i ekteskapet hennes og fikk mer enn fire timers søvn om nettene.

Pam hadde tatt av seg sandalene for å gjøre seg klar til timen. Men i stedet for å ta på seg pilatessokkene, snudde hun seg mot Nicole og gliste.

«Har du lyst til å gå og spise lunsj?»

Pams smil var smittende. Hun fikk smilerynker rundt de brungrønne øynene, og munnen hennes buet seg oppover.

«Kom igjen», sa Pam ertende. «Du vet at du har lyst.»

«Lyst til hva?» spurte Shannon Rigg idet hun kom inn i studioet. «Jeg har hatt en forferdelig formiddag der jeg har måttet takle en idiot av en kvinnehater fra banken som hele tiden forlangte å få snakke med min overordnede. Da jeg forklarte at jeg var firmaets finansdirektør, tror jeg han fikk et anfall.» Hun tidde, og så på dem med blå, lattermilde øyne. «Jeg tilbød meg å sende ham en kopi av visittkortet mitt, men han avslo. Så sa jeg til ham at hvis han ikke tok seg sammen og oppførte seg bedre, ville jeg flytte firmaets konto med de innestående fire hundre millioner dollarene til en annen bank.» Hun tidde for å gjøre det enda mer dramatisk. «Jeg tror jeg fikk ham til å gråte.»

Pam strakte ut armen med løftet hånd for en high five. «Dere imponerer meg stadig, begge to. Nicole sjonglerer med ektemannen sin, den fem år gamle sønnen og det voksende foretaket sitt. Du er opptatt med å skremme menn som virkelig burde vite bedre. Jeg, derimot, skal velge ut garderoben til hunden min for i morgen og lage scones fra bunnen av. Det er sørgelig.»

«Jeg vet ikke engang hva du har i bollen for å lage scones», innrømmet Shannon idet hun ga venninnen en high five. Så snudde hun seg mot Nicole. «Gjør du?»

«Mel, vann, og litt til.»

Shannon lo. «Ja, det er der det stopper opp for meg også. Det er det der ʻlitt til’ som alltid stanser deg.»

Nicole tenkte på hvordan Pam hadde beskrevet henne. Sjonglere hørtes så kjekt og positivt ut. De fleste dager var hun dessverre opptatt med å samle sammen alle ballene som hadde falt pladask i gulvet i stedet for å sjonglere og holde dem luften. De fleste dager var hun dessverre opptatt med å rydde opp alt som hadde falt ned og gått i stykker i stedet for å få tallerkenene sine til å fortsette å snurre rundt i luften.

Okay, det var en forvirrende og litt deprimerende analogi. Hun måtte virkelig tenke mer positivt. Og kanskje lære seg hvordan hun skulle lage kjeks.

Shannon hadde på seg en skreddersydd ermeløs kjole og høyhælte pumps. Leggene hennes var bare og solbrune, og håret en praktfull manke med kastanjebrune krøller som bølget nedover skuldrene. Hun brukte kostbare klokker og elegante smykker. Hun kjørte en BMW kabriolet. Hvis Nicole kunne velge, ville hun ha ønsket å ha Pam til mor og selv være Shannon da hun vokste opp. Nicole var ikke mer enn tretti, men hun hadde en følelse av at hun var omtrent så voksen som hun kom til å bli.

«Vent,» sa Pam idet Shannon satte kursen mot den lille garderoben ved siden av toalettet. «Jeg tenkte vi skulle gå og spise lunsj i stedet for å trimme.»

Shannon hadde allerede tatt treningstøyet sitt ut av gymbagen. Hun snudde seg mot Pam. «Ikke trene?»

«Jo da. Det er bare oss to i dag. Det er fredag, min venn. Lev litt. Ta et glass vin, gjør narr av din uvitende bankvenn og slapp av.»

Shannon så på Nicole og hevet øyebrynene. «Jeg er med,» sa hun. «Hva med deg?»

Nicole tenkte på listen sin over alt hun skulle gjøre, og det faktum at hun burde ha vasket klær og hadde en haug med regninger å betale, og en ektemann som hadde forlatt en vellykket karriere innen programvareutvikling for å skrive et manus. Hun tenkte på sjonglerende baller og hvor utmattet hun var.

Hun dro strikken ut av den blonde hestehalen, ristet håret løs, grep nøklene og vesken og reiste seg. «La oss gå.»

McGrath’s Pub hadde vært der nesten like lenge som Mischief Bay molo og strandpromenade. Shannon husket at hun hadde vært her da hun var tenåring. Kjøreturen fra Riverside hadde tatt omtrent en time, hvis det ikke var noen trafikk. Hun og venninnene hadde skravlet og ledd hele veien, og hadde forestilt seg de søte guttene de kom til å møte. Gutter som bodde ved havet og surfet og hadde solbleket hår. Gutter som ikke lignet på de som de kjente på videregående.

For den gangen skulle det ikke mer til enn solbleket hår og en eldre kabriolet for å få hjertet hennes til å slå raskere. Hun likte å tro at hun var blitt voksen i løpet av de vel tjue årene siden da.

Da hun fulgte vennene inn på puben, vandret blikket hennes mot sanden og sjøen bortenfor. Det var midt på dagen og lavvann. Ingen surfere der ute nå. Siden det også var en ukedag i februar, var det ingen mennesker som spilte volleyball. På tross av at det sannsynligvis var over tjue grader.

McGrath’s var en treetasjes bygning med utendørskafé i tilknytning til første etasje. Inne var det en diger, åpen bar. Pam førte an direkte mot trappen. De passerte spisesalen i andre etasje og gikk opp til restauranten i øverste etasje.

«Ved vinduet?» spurte Pam og gikk allerede i den retningen.

De store vinduene hadde utsikt til Stillehavet. I dag sto de delvis åpne og slapp inn litt frisk luft. Når temperaturen gikk under atten grader, kunne de være stengt, og om sommeren var de fjernet fullstendig.

Shannon satte seg tvers overfor Nicole. Pam satte seg ved siden av Nicole og plasserte vesken sin på gulvet ved siden av stolen sin. Den lydige Lulu ville holde seg skjult til de gikk.

Den første gangen de tre hadde skulket og gått ut til lunsj, hadde Shannon nesten tørna på grunn av Lulu. Nå betraktet hun den merkelige skapningen som maskoten for vennskapet deres – underlig, uventet og, med tiden, svært beroligende.

Hun vendte oppmerksomheten bort fra tankene på kinesisk nakenhund til restaurantlokalet. Utsikten burde ha fanget oppmerksomheten deres og gjort dem målløse. Grålig sand ledet ut mot midnattsblått vann. Et par seilbåter la seg over på siden for å fange den lette brisen, og i det fjerne dunket containerskip mot horisonten og de eksotiske havnene bortenfor.

Men dette var L.A., og forbløffende utsikter fantes rundt hver eneste sving. Enten det var en kjendis man fikk øye på i en Whole Foods-butikk eller Stillehavets skvulpende bølger. I stedet for å snakke om øyeblikkets skjønnhet, delte Pam ut menyene.

«De har en spesialburger,» sa Pam med et sukk. «Så dere den? Vil noen spise litt av pommes fritesene mine hvis jeg velger den?»

«Jeg vil,» sa Nicole. «Jeg tar proteintallerkenen.»

Pam rynket på nesen. «Selvfølgelig gjør du det.»

Shannon visste at proteintallerkenen besto av stekt fisk og reker med dampede grønnsaker. Helt sikkert sunt, men den lave kalorimengden var nok mer interessant for de lokale kroppsbevisste, bikinikledde linnbyggerne.

«Jeg tar også et par pommes frites,» sa hun. De ville være en fin avslutning på salaten hun vanligvis bestilte.

Pam stakk Nicole i overarmen med fingeren. «Du er tynn som en strek. Du burde spise mer.»

«Jeg spiser masse.»

«Ugress og larver. Ta deg en burger.» Pam lente seg bakover i stolen. «Nyt stoffskiftet ditt mens du kan. For en vakker dag kommer det til å gå nedenom og hjem.»

«Du ser fabelaktig ut,» sa Nicole lett. «Du er i kjempeform.»

Pams øyebryn hevet seg. «Hvis du sier ʻtil å være en kvinne på din alder’, kaster jeg deg ut gjennom vinduet.»

Nicole lo. «Det ville jeg aldri si. Du er ikke i nærheten av en viss alder. Det er gammelt.»

Sa trettiåringen, tenkte Shannon ironisk. Tiden gikk fortere og fortere for hver dag. Hun kunne ikke fatte at hun bare var noen få måneder unna å fylle førti selv. Hun kikket på Pam og Nicoles hender og så gifteringer og forlovelsesringer med diamanter glitre mot henne. Det var ikke første gang Shannon tenkte på at et eller annet sted langs veien burde hun ha giftet seg.

Hun hadde ment å gjøre det, hadde alltid tenkt at hun skulle det. Det var bare det at karrieren hadde vært førsteprioriteten hennes – et faktum som mennene hun kjente, ikke likte. Jo større suksess hun hadde, desto vanskeligere ble det å date. Eller i det minste å finne en mann som ikke mislikte at hun var så opptatt av karrieren. Nå virket det nærmest umulig å finne noen som var interessante eller tiltrekkende.

Hun hadde lekt litt med tanken på å nevne det. Alle artiklene hun leste, sa at hun måtte anstrenge seg hvis hun ønsket å møte en bra fyr. Hun måtte være villig til å fortelle alle vennene sine at hun mente det alvorlig og var på leting. Hun hadde selvfølgelig en snikende mistanke om at mange artikler i kvinnebladene var skrevet av folk som ikke hadde peiling på hva de snakket om. Dessuten var hun ikke særlig oppsatt på medlidenhet. Hun var en vellykket, vital forretningskvinne. Pokker heller, hun var finansdirektør i et firma med en omsetning på over en milliard dollar i året. Hun trengte ingen mann i livet sitt. Men det var ikke det samme som at hun ikke ville like å ha en der.

«Hvordan går det med den unge favorittmannen min?» spurte Pam.

Nicole smilte. «Tyler er herlig. Jeg kan ikke begripe at han blir fem om et par måneder. Tiden går så fort. Han skal begynne på førskole i september.» Hun tidde. «Det vil bli fint på en måte. Det vil bli mindre barnehage-sjonglering.»

Da hun var ferdig med å snakke, forsvant smilet hennes og det rykket i en muskel i kinnet. Som om hun bet tennene sammen.

Shannon nølte, usikker på om hun skulle spørre om hva som var i veien. For hun visste allerede svaret. De tre hadde deltatt i de samme treningsklassene i nesten to år. Mens hun og Pam var trofaste deltakere, kunne man ikke si det samme om de andre. Av en eller annen grunn hadde 12-treningen på fredager en tendens til å tiltrekke seg de mest upålitelige medlemmene.

Noe som betydde at det ofte hadde vært bare de tre. De hadde snakket mellom pilatesøvelsene og hadde delt forskjellige oppturer og nedturer. Shannon visste at Brandon, Pams yngste, hadde vært en vill tenåring – så ille at han hadde kjørt i fylla og vært så full at han hadde krasjet inn i et tre. Nå var han en edruelig, besluttsom medisinstudent. Hun hadde lyttet mens Nicole prøvde å forklare sin forvirring over at den stabile, hardtarbeidende ektemannen hennes hadde sluttet i jobben for å skrive et filmmanus og surfe. Til gjengjeld hadde Shannon fortalt om motgangen i sitt eget liv. Alt fra utfordringen ved å være den eneste kvinnelige lederen i en teknologibedrift til vanskeligheten med å finne en «den rette» som ville støtte karrieremålene hennes.

Mens Shannon lette etter en forsiktig måte å spørre om Nicoles kommentar betydde at Eric fremdeles var fast bestemt på å erobre Hollywood, kastet Pam seg rett uti.

«Oppfører han seg fortsatt som en idiot?» spurte hun.

Nicole rynket på nesen. «Han er ikke en idiot. Han er …» Hun nølte. «Forvirrende. Jeg vet at det har gått seks måneder, så jeg burde være kommet over det, ikke sant? Det er ikke det at jeg ikke visste.»

Pam bøyde seg mot venninnen. «Alle sier at de har lyst til å skrive et manus eller være med på American Idol eller noe, vennen min, men ingen tar dem alvorlig. Det finnes drømmer, og så har vi det virkelige livet. Eric har en kone og en sønn. Han forlot en god jobb for å skrible litt og surfe. Hvem gjør sånt?»

Nicole krympet seg. «Han skriver, han skribler ikke.»

«Flisespikkeri. Han bidrar ikke økonomisk eller på andre måter.»

«Han hjelper til,» sa Nicole. Så sukket hun. «På en måte. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Du har rett. Alle sier at de vil bli rike eller berømte, og det er flott. Men jeg vet ikke. Da han kom inn og fortalte at han hadde sluttet i jobben …» Hun trakk på skuldrene. «Jeg vet fremdeles ikke hva jeg skal si.»

Shannon skjønte det. Hun var blitt akkurat like sjokkert som venninnen, og hun var ikke nødt til å leve sammen med Eric. Hun antok at man kunne si at alle hadde rett til å følge drømmene sine, men burde ikke begge parter ha noe å si i et ekteskap? Det var det som hadde vært så sjokkerende ved Erics avgjørelse. Han hadde ikke nevnt det eller diskutert det eller noe som helst. Han hadde ganske enkelt sluttet i jobben sin og fortalt sin kone om det etterpå.

«Selv om jeg ikke vil anbefale dette for enhver situasjon,» sa Pam langsomt, «men har du overveid å kvele ham med en pute?»

Nicole klarte å le lavt. «Det er ikke min stil.»

«Ikke min heller,» innrømmet Pam. «Jeg er mer direkte. Men det er en mulighet.»

Shannon gliste. «Og dette kommer fra en kvinne som kler hunden sin omhyggelig, slik at den ikke skal bli kald? Du er tøff i kjeften, men på innsiden er du myk som smør.»

«Ikke si det til noen,» sa Pam og kikket rundt seg som om hun var redd for at noen skulle høre dem. «Jeg har et rykte å ta vare på.» Hun klappet Nicoles hånd. «Men for å være ærlig, så skjønner jeg at dette er vanskelig for deg. Du har lyst til å riste litt fornuft i ham, og akkurat nå kan du ikke det. Men hold ut. Dere to elsker hverandre. Det vil hjelpe dere gjennom dette.»

«Jeg håper det,» sa Nicole. «Jeg vet at han er en bra mann.»

«Det er han. Ekteskap er som livet. Akkurat idet du tror at du har forstått det, forandrer det seg. Da jeg sluttet å jobbe, fikk jeg dårlig samvittighet fordi John måtte bære hele den økonomiske byrden alene. Men vi snakket om det, og han overbeviste meg til slutt om at han likte å ha meg hjemme. Jeg tar meg av ting der, og han ordner med å skaffe penger.»

Shannon innrømmet, selv om det bare var for seg selv, at det var en verden hun ikke kunne forestille seg. Det var som om Pam var fra en annen planet. Eller en annen tidsalder. Shannon visste at det fantes mange hjemmeværende mødre. Forskjellen var at hun ikke kjente noen av dem. Ikke som venner. Mødrene hun kjente, var akkurat som Nicole – de strevde alltid med å klare seg.

Men når hun tenkte etter, var det et par venner som hadde sluttet i jobben og blitt hjemmeværende mødre. Det var bare det at når det skjedde, hadde Shannon mistet kontakten med dem. Eller kanskje de hadde mistet kontakten med henne.

«Det finnes alltid vanskelige perioder,» sa Pam. «Men hvis dere husker hvorfor dere er sammen, så vil dere komme gjennom dem.»

KAPITTEL 2

Pam gikk inn i huset fra garasjen. Lulu fulgte etter. I entreen stoppet de, og Pam tok den lille håndvesken sin opp av den store handlevesken og hengte den så på en krok.

Det åpne området tjente som et oppsamlingssted for ting som ellers ikke hadde noen fast plass. Det var en innebygget reol med en mengde kroker, hyller og skuffer. De sistnevnte var stort sett fylt med Lulus klær.

Pam så på den lette genseren som kjæledyret hennes hadde på seg og fant ut at den ville holde hunden varm nok frem til sengetid. Akkurat som resten av familien brukte Lulu pyjamas i sengen. Pam ga blaffen i om noen lo av henne for det. Det var henne Lulu smøg seg inntil under dynen, og hun ville at hunden hennes skulle ha på seg noe mykt når det skjedde.

De fortsatte gjennom huset til kjøkkenet. Pam tok mobiltelefonen ut av vesken og la den på det lille bordet ved gangen. Så sjekket hun slow cookeren hun hadde satt på samme morgen. En rask titt og omrøring bekreftet at den burgundiske kjøttgryten snart var ferdig. Hun tilsatte grønnsaker som hun allerede hadde gjort klar, og rørte på nytt. Deretter gikk hun ut ytterdøren for å hente posten.

Dagen var blitt varm og fin. I resten av landet kunne februar bety snø og is. I Sør-California var det stor sjanse for at det ville være sol og over tjue grader. I dag var ikke noe unntak, selv om hun ville tippe at det var nærmere atten. Men det var neppe noen grunn til å klage, sa hun til seg selv idet hun tok posten ut av postkassen og begynte å gå tilbake mot huset.

Mischief Bay var et kystsamfunn. Stedet lå mellom Redondo Beach og Hermosa Beach og hadde en liten molo, massevis av restauranter, strandpromenade og en mengde turister. Havet regulerte temperaturen, og den jevne, lette brisen sørget for at det ikke var mye smog der.

Hun og John hadde kjøpt det digre huset i ranch-stil for evigheter siden. Hvor gammel hadde Jennifer, den eldste datteren deres, vært da? Tre? Pam forsøkte å huske. Hvis Jennifer hadde vært tre, hadde Steven vært ett år, og hun hadde vært gravid med Brandon.

Å, ja. Gjett om hun hadde vært gravid. Det hadde vært det sjarmerende øyeblikket da hun kastet opp foran flyttefolkene. Hun hadde hatt et vanskelig svangerskap med Brandon, og hun hadde vært mye kvalm. Noe hun brakte på banen ganske ofte – når sønnen trengte å settes litt på plass. Slik alle barn trengte av og til.

Hun stanset for å vente på at Lulu skulle gjøre fra seg ved buskene, og studerte fremsiden av huset. De hadde fått fornyet begge gårdsplassene for noen få år siden, da de fikk malt huset. Hun likte de nye plantene som kantet den sirkelformede innkjørselen. Hun løftet blikket mot taket. Det var også blitt skiftet ut. Det var en av fordelene med å ha en ektemann i byggebransjen – han kjente alltid de beste folkene.

Lulu kom travende bort til henne igjen.

«Klar til å gå inn, lille venn?» spurte Pam.

Lulu logret med halen og gikk foran. Pam kikket ned på posten mens hun gikk. Regninger, et brev fra en forsikringsselskap hun aldri hadde hørt om – utvilsomt en reklame – sammen med to bilmagasiner til John og et postkort fra stedets videregående skole.

Pam rynket pannen mot postkortet og snudde det. Hva i all verden kunne de …?

Lulu gikk inn i huset. Pam fulgte etter og lukket døren automatisk. Hun sto i den store hallen mens ettermiddagslyset bredte seg utover flisgulvet.

Men hun la ikke merke til noe av det. Hun så ikke noe annet enn de tydelige ordene som var trykket på postkortet.

2005-klassen – sett av denne datoen!

10-årsjubileet for avgangsklassen på videregående er i august i år.

Det sto mer, men bokstavene ble utydelige mens Pam forsøkte å få ordene til å gi mening. 10-årsjubileum for videregående? Jennifer hadde riktignok gått ut i 2005, men det var jo ikke mulig at det hadde gått ti år, vel? For hvis Jennifer skulle være med på 10-årsjubileet, betydde det at Pam var mor til en kvinne som skulle feire at det var ti år siden hun var ferdig med videregående.

«Når ble jeg gammel?» hvisket Pam.

Hun snudde seg automatisk og stirret inn i speilet over entrébordet. Personen som stirret tilbake, virket velkjent og likevel helt feil. Riktignok var det skulderlange, mørke håret fint, og øynene var fremdeles brungrønne. Men alt annet var annerledes. Nei, ikke annerledes. Mindre … fast.

Det var rynker rundt øynene, og kjeven hadde en tydelig bløthet. Munnen var ikke like fyldig som den hadde vært. Ironisk nok hadde hun fylt femti i november og vært så fordømt stolt av seg selv for at hun ikke hadde friket ut. For nå for tiden var femti det nye trettifem. Så da var det ikke så farlig, ikke sant?

John hadde holdt et digert selskap. Hun hadde ledd av de spøkefulle gavene og vært stolt av at hun hadde nådd den anselige alderen femti med stil og eleganse. For ikke å nevne en bra rumpe, takket være timene hun tok tre ganger i uken i Nicoles studio. Hun hadde ikke følt seg … gammel. Men det var før hun hadde en datter som nettopp var blitt invitert til en klassegjenforening ti år etter at de var ferdige på videregående.

Hun hadde riktignok vært ung da hun fikk barn. Hun hadde giftet seg med John da hun var nitten, og hadde fått Jen i en alder av tjueto. Men det var det hun alltid hadde ønsket.

Hun og John hadde møttes på Mischief Bay videregående. Han hadde vært høy og sexy og stjernespiller på fotballaget. Familien hans eide et lokalt rørleggerfirma. Et firma som jobbet med nybygg i stedet for å fikse tilstoppede toaletter.

Johns planer hadde vært bestemt på forhånd. Han skulle få beste karakter i bedriftsøkonomi fra Mischief Bay Community College og deretter jobbe fulltid i familiefirmaet. Han skulle begynne på bunnen, jobbe seg til topps og kjøpe ut foreldrene innen han var førti.

Pam hadde likt hvordan han hadde visst hva han ville og gått i gang med å skaffe seg det. Da han vendte de blå øynene sine mot henne og bestemte seg for at hun var den som skulle dele reisen med ham, vel, da hadde hun gått inn for det for fullt.

Da hun nå studerte det merkelig velkjente og ukjente speilbildet, lurte hun på hvordan tiden hadde kunnet gå så fort. I det ene øyeblikket hadde hun vært en forelsket tenåring, og nå var hun mor til en tjueåtteåring.

«Nei,» sa hun høyt og snudde seg bort fra speilet. Hun ville ikke frike ut over noe så tåpelig som alder. Hun hadde et fabelaktig liv. En vidunderlig ektemann og flotte barn og en underlig, liten hund. Alle var friske og sunne – bortsett fra Lulus stadige problemer – og vellykkete, og best av alt, lykkelige. Hun var blitt velsignet til fulle. Hun ville huske det og være takknemlig. Hva så om hun ikke var like fast i fisken som før? Hun hadde klokskap, og det var verdt mer.

Hun gikk inn på kjøkkenet og slo på det veggmonterte TV-apparatet. John kom hjem mellom kvart over fem og halv seks hver dag. De spiste klokken seks – et måltid hun hadde laget fra bunnen av. Hver lørdag kveld gikk de enten ut for å spise middag eller hadde en kveld sammen med venner. Søndag ettermiddag kom barna hjem, og de grillet. På Memorial Day holdt de et stort selskap da de også grillet. Det var LA. Er du i tvil, sleng noe kjøtt på grillen.

Hun fant automatisk frem ingrediensene til scones. Selvhevende mel, smør, sukker, kjernemelk. Hun hadde sluttet å bruke oppskrift på det meste for mange år siden. For hun visste hva hun gjorde. John likte det hun serverte og ville ikke at hun skulle forandre på det. De hadde en rutine. Alt var trygt.

Hun målte opp melet og sa til seg selv at trygt ikke var det samme som gammel. Det var fint. Godt. Rutiner betydde at ting gikk glatt.

Hun gjorde seg ferdig med å blande inn smøret og dekket så til bollen. Det var knepet med sconesene hennes. La dem hvile i omtrent tjue minutter.

Lulu satt tålmodig ved siden av skålen sin. Da Pam nærmet seg, logret hunden og sperret opp øynene med et håpefullt uttrykk.

«Ja,» sa Pam til henne. «Det er middagstid for deg.»

Lulu bjeffet og fulgte så etter henne bort til kjøleskapet der boksen ventet.

Lulus kost var en stadig utfordring. Hun var liten, så hun trengte ikke så mye. Hun hadde allergier og hudproblemer, for ikke å nevne en følsom mage. Noe som betydde at hun spiste hundemat som var utskrevet på resept til henne. Den besto av en spesialdiett. I hennes tilfelle var det and og søtpotet.

Pam satte en kvart kopp med vann inn i mikrobølgeovnen og trykket på startknappen. Etter å ha målt opp den rette mengden boksemat, byttet hun ut koppen med tallerkenen og startet mikrobølgeovnen igjen. Varmt vann ble rørt inn i tørrfôret. Lulu hadde skjøre tenner og kunne ikke spise vanlig tørrfôr. Så hennes ble bløtt opp med varmt vann.

De gikk gjennom dette ritualet hver kveld, tenkte Pam idet hun rakte frem skålen. Lulu satte seg straks, som hun skulle. Deretter kastet hun seg mot skålen og slukte måltidet på mindre enn åtte sekunder.

«Du husker at du spiste frokost i morges og en liten matbit etter lunsj, ikke sant? Du oppfører deg som om vi mater deg en gang i uken.»

Lulu hadde det altfor travelt med å slikke skålen til å svare.

Pam kjevlet ut sconesene og la dem på bakepapiret. Hun dekket dem med et rent håndkle og satte på ovnen. Hun var så vidt ferdig med å dekke på bordet da hun hørte den svake rumlingen av garasjedøråpneren. Lulu begynte å løpe bortover gangen mens hun bjeffet og pistret opphisset.

Noen få minutter senere kom John gående inn på kjøkkenet med den latterlige hunden deres i armene. Pam smilte til ham og snudde hodet for å få kveldskysset. Da leppene deres streifet hverandre, kravlet Lulu fra hans armer til hennes, og deretter slikket hun begge på haken.

«Hvordan har dagen din vært?» spurte John.

«Fin. Din?»

«Ikke så verst.»

Mens han snakket, gikk han bort til flasken med vin som hun hadde satt på disken i anretningsrommet ved siden av kjøkkenet. Det var en cabernet fra en vingård de hadde besøkt for noen få år siden på en tur til Napa.

«Steven jobber med et anbud til det nye hotellet alle snakker om. Det ligger like i vannkanten. Skikkelig luksus. Han sa at de snakket om muligheten for kraner i tjuefire karat gull i suiten på toppen. Kan du fatte det?»

«Nei. Hvem kan det? Det er et hotell. Alt må skures daglig. Hvordan rengjør du gull?»

«Nettopp.» John åpnet skuffen for å ta frem foliekutteren. «Det er et bad. De er idioter. Men hva bryr jeg meg om det bare det er dekning for sjekken?»

Mens de pratet, studerte hun mannen hun hadde vært gift med i trettien år. Han var høy, en meter og åtti, med tykt hår som var begynt å bli grått. Den mørk blonde fargen betydde at det grå ikke var merkbart, men det var der. Siden han var mann, fikk det ham bare til å se enda mer tiltrekkende ut. For noen få måneder siden hadde han spurt hvorfor ikke hun var blitt grå i håret også. Da hun minnet ham om besøkene sine hos frisøren hver sjette uke, var han blitt sjokkert. John var en slik typisk fyr. Det hadde aldri slått ham at hun farget håret. Fordi han trodde hun var naturlig vakker.

Din tulling, tenkte hun kjærlig mens hun betraktet ham.

Han hadde noen få rynker rundt øynene, men ellers så han ut akkurat slik han hadde gjort da de møttes den første gangen. Hun hadde alltid likt de brede skuldrene hans. Nå for tiden påsto han at han trengte å ta av fem til seks kilo, men hun syntes han så flott ut.

Han var pen, på en litt markert måte. Han var snill og sjenerøs. Han elsket sin kone og barna og rutinene sine. Selv om han hadde sine feil, var de små og slike som hun lett kunne leve med. For å være ærlig, hadde hun ingenting å klage på når det gjaldt John. Det var den greien med at hun ble eldre som føltes litt irriterende.

Han trakk opp korken og kontrollerte den med tommelfingerneglen. Deretter skjenket han cabernet opp i hvert sitt glass til dem. Hun satte sconesene inn i ovnen og satte på tidsuret.

«Hva skal vi ha?» spurte han idet han rakte henne et glass.

«Burgundisk kjøttgryte og scones.»

Han smilte fornøyd. «Jeg er en heldig mann.»

«Mer enn heldig. Du skal få rester til lunsj i morgen.»

«Du vet at jeg elsker å få litt rester.»

Han tullet ikke, tenkte hun idet hun fulgte etter ham gjennom kjøkkenet. Hans oppfatning av himmel var alle slags retter med rødt kjøtt der det ble rester som var igjen til lunsj neste dag. Han var lett å gjøre til lags.

De gikk inn i hagestuen på baksiden av huset. I de kjøligere månedene holdt glassverandaen seg varm. Om sommeren tok de bort vinduene og rommet ble en del av uteplassen.

Lulu fulgte etter dem. Deretter hoppet hun opp i to-seteren der Pam alltid satt, og la seg til rette ved siden av henne. Pam gned hundens ører, mens John lente seg bakover i stolen sin – en liggestol som de hadde en maken til i dagligstuen inne – og sukket tungt.

«Hayley er gravid igjen,» sa han. «Hun fortalte meg det i morges. Hun venter til hun er tre måneder på vei før hun bekjentgjør det offentlig.»

Pam merket at munnen fortrakk seg. «Jeg vet ikke hva jeg skal si,» innrømmet hun. «Den stakkars jenta.»

«Jeg håper at hun ikke mister dette,» sa John. «Jeg vet ikke hvor mye mer av lidelsen hennes jeg klarer å tåle.»

Hayley var Johns sekretær og desperat etter å få barn, men hun hadde spontanabortert fire ganger i løpet av de tre siste årene. Dette ville bli forsøk nummer fem. Rob, Hayleys mann, hadde lyst til å undersøke både adopsjon og surrogati nærmere, men Hayley var besatt av å få et barn på den gammeldagse måten.

«Jeg burde sende henne et kort,» sa Pam. Så ristet hun på hodet. «Kanskje ikke.» Hun tok en slurk av vinen. «Jeg aner ikke hvordan jeg skal takle dette.»

«Ikke se på meg. Du er på kvinneterritorium.»

«Og du kommer til å få bryster hvis du beveger deg for langt inn på området?»

«Garantert.»

«Jeg skal skrive et brev,» avgjorde hun. «Jeg kan si at vi heier på henne uten å nevne du-skal-ha-barn-budskapet. Sa legen at det ville gå bra hvis hun klarte seg gjennom de tre første månedene?»

Ektemannen rynket pannen. «Jeg vet ikke. Hun fortalte meg det sikkert, men jeg vil helst ikke vite det hvis hun går på toalettet engang. Babygreier er altfor intimt.»

«Du er ingen kompleks mann, er du vel?»

Han løftet glasset sitt mot henne. «Og det er derfor du elsker meg.»

Han hadde rett. Hun elsket virkelig at han var pålitelig og forutsigbar. Selv om hun av og til ønsket noe annerledes i livet deres. En overraskelsestur til et eller annet sted eller et vakkert armbånd. Men det var ikke Johns stil. Han ville aldri planlegge en tur uten å snakke med henne, og når det gjaldt smykker, var han mer en «gå og kjøp deg noe fint»- type.

Hun beklaget seg ikke. Hun hadde sett altfor mange av venninnene sine få overraskelser som ikke var av den hyggelige sorten. Slike som involverte andre kvinner eller skilsmisse. John var ikke på utkikk etter mer enn hun hadde å tilby. Han likte rutinene sine og visste at det gjorde henne trygg.

«Jen fikk post fra videregående i dag,» sa hun. «En invitasjon til 10-årsjubileet.»

«Okay.»

«Du synes ikke det er forbløffende at vi har en datter som er så gammel at det er ti år siden hun gikk ut av videregående?»

«Hun er tjueåtte. Så det er rett tid for jubileet.»

Pam nippet til vinen. «Jeg ble sjokkert. Jeg er ikke klar til å ha en så gammel datter.»

«For sent å sende henne tilbake nå. Hun er brukt.»

Pam måtte le på tross av at hun hadde følt seg ulykkelig tidligere. «Ikke la henne høre deg si det.»

«Det skal jeg ikke.» Han smilte til henne. «Og du er ikke gammel, elskling. Du er knapt kommet i din beste alder.»

«Takk.» Hun hørte tidsuret ringe og reiste seg. «Da er middagen vår klar.»

Han løftet opp Lulu og fulgte etter Pam tilbake til kjøkkenet. Da Pam begynte å servere maten, minnet hun seg selv på at hun var en svært heldig kvinne. At kroppen var litt mindre stram og at hun hadde et par kilo for mye forandret ikke henne som person. Livet hennes var en velsignelse. Hvis det ikke kriblet i henne lenger, vel, det var ikke mer enn man kunne vente. Hadde hun ikke alltid hørt at du ikke kunne få alt?

* * *

Det er bare noen drinker, sa Shannon til seg selv idet hun skjøv opp døren til Olives – martinibaren/restauranten der hun skulle møte daten sin. Nettdaten.

Hun fikk lyst til å stanse og kanskje dunke hodet i veggen. Hvorfor gjorde hun dette mot seg selv? Det gikk aldri bra. Dating var ikke hennes sterkeste side. Det var ganske enkelt ikke det. Hun var en vellykket forretningskvinne. Hun tjente en halv million i året og hadde individuell pensjonssparing med maksimalt beløp med skattefradrag hvert år. Hun hadde venner, og hun hadde en nydelig selveierleilighet med utsikt til havet. Greit, det hadde vært en rekke kjærester i årenes løp, og hun hadde vært forlovet to ganger, men ikke mer enn femten minutter hver gang. Men ikke noe ekteskap. Ikke for henne.

Sannheten var at de romantiske forholdene hun hadde hatt, ikke hadde vært gode. Kanskje det var henne, eller kanskje det var mennene, men hun måtte innse sannheten i at det å få alt, ganske enkelt ikke kom til å skje. Ikke for henne. Så hvorfor var hun begynt å drive med det marerittet som dating var igjen? Eller enda verre – nettdating.

Det eneste forsonende trekket var at ProfessionalLA.com var et noenlunde anstendig nettsted som faktisk silte abonnentene. Så dermed skulle fyren se ut slik som han gjorde på profilbildet, og han skulle ikke ha noen gamle dommer for grove forbrytelser. Men avstanden fra det til og-så-levde-de-lykkelig-i-alle-sine-dager virket uoverstigelig.

Likevel var hun her. Hun skulle gå inn og si hei. Hun skulle være hyggelig, og så snart hun kunne stikke av uten å virke forferdelig uhøflig, skulle hun skynde seg tilbake til kontoret, hente bilen sin og dra hjem. Ett glass vin, lovet hun seg selv. Hun kunne overleve det. Kanskje hva-han-nå-het viste seg å være fabelaktig.

Hun stanset et øyeblikk idet panikken grep tak i henne. Hva var det han het? Pokker. Dobbelt pokker. Hun fortsatte å gå samtidig som hjernen kavet for å finne frem til den delen som inneholdt korttidshukommelsen. Andrew? A et eller annet. Adam? Ja, det var det. Adam. Adam et eller annet som hun aldri kom til å huske. Kanskje han solgte biler. Han var omtrent på hennes alder, skilt og muligens blond?

Hun la det på minnet at hun måtte bruke litt mer tid på profilene, samtidig som hun gransket menneskene i baren og håpet å finne en som virket vagt kjent.

En mann reiste seg og smilte til henne. Han var rundt en meter og åtti høy, med mørkt hår og mørke øyne og et skjevt smil. Han var solbrun og veltrent, men ikke på en se-på-meg-måte. Og han stirret på henne som om hun hadde en apekatt på hodet.

Hun gjorde sitt beste for å virke avslappet samtidig som hun kikket seg over skulderen for å forsikre seg om at ikke Taylor Swift eller en annen som kunne få en voksen mann til å nistirre, kom bak henne. Det var ingen spesielle personer der. Så hun fortsatte å gå mot ham og håpet på det beste.

«Shannon?» spurte han da hun kom nærmere.

«Ja. Hei.»

«Jeg heter Adam.» Han rakte frem hånden og de håndhilste på hverandre. «Takk for at du ville møte meg.»

Han fortsatte å se på henne på en måte som fikk henne til å lure på om hun hadde glemt å sjekke tennene eller hadde fått en vorte på nesen i løpet av de fem minuttene det hadde tatt henne å gå fra kontoret til baren. Det kunne ikke være det at hun så annerledes ut enn hun gjorde på bildet. Hun hadde brukt et passbilde. Ikke noe som ville love for mye.

De satte seg.

Olives var den typen sted som passet både for lokalbefolkningen og for turister. Baren var godt opplyst, uten at det føltes som en kafé. Bordene sto langt nok fra hverandre til at du ikke trengte å bekymre deg for at alle kunne lytte til samtalen din. Restauranten var et uformelt spisested i det øvre sjiktet, med en omfattende meny. Bortsett fra noen få malerier av oliven og martiniglass på veggene, hadde de ikke overdrevet når det gjaldt motivene.

Shannon likte å bruke stedet til en første date, fordi hun kom hit ofte nok til at hun kjente personalet og alle utgangene. Hvis det første stevnemøtet gikk dårlig, kunne hun lett rope på hjelp eller stikke av. Det lå dessuten innen gåavstand fra kontoret hennes, noe som betydde at hun ikke behøvde å bekymre seg for å ta et glass til før hun kjørte. Hvis det var på tide å gå, men hun ikke var klar til å sette seg bak rattet, gikk hun ganske enkelt tilbake til kontoret og arbeidet med noe hun ikke trengte å konsentrere seg om til hun var klar til å ta den seks minutter lange kjøreturen til leiligheten sin.

Adam fortsatte å stirre på henne. Shannon holdt det ikke ut lenger.

«Du stirrer på meg,» sa hun og prøvde å snakke så vennlig som mulig. «Er det noe galt?»

Øynene hans ble store, og deretter så han bort før han vendte oppmerksomheten mot henne igjen. «Nei. Beklager. Jøss, jeg er en idiot. Det er bare … deg. Wow. Du sendte et bilde, og det var så flott at jeg tenkte det måtte være en feil. Så da jeg fikk øye på deg i sted, og du var enda vakrere i virkeligheten …» Han snublet i ordene og tidde. Så kremtet han.

«Kan vi begynne på nytt eller vil du helst gå?»

Uttrykket hans var både skuffet og forhåpningsfullt. Shannon prøvde å huske sist noen var blitt brakt ut av fatning på den måten av utseendet hennes. Hun visste at hun var pen nok, og når hun anstrengte seg, kunne hun heve nivået, men hun var ikke den typen kvinne som gjorde menn målløse. Eller fikk dem til å stirre.

Hun smilte. «Vi kan begynne på nytt.»

«Fint. Jeg skal gjøre mitt beste for ikke å være skremmende.» Han smilte. «Det var fint å møte deg, Shannon.»

«Tydeligvis.»

Han lo og gjorde tegn til kelneren. «Hva vil du ha å drikke?»

Hun bestilte et glass av husets rødvin, mens han valgte en skotsk whisky. Han bestilte også en tallerken med frukt og ost. Da de var alene igjen, lente hun seg bakover i stolen.

Han var hyggelig, tenkte hun. Litt klosset, noe som betydde at han ikke gikk så ofte ut med damer. Han var i det minste ikke skuespiller. Hun trengte ikke flere av dem i livet sitt. Skilt, hvis hun husket rett.

«Vel, Adam,» sa hun. «Fortell meg om deg selv.»

«Hva vil du vite?»

Alt som hadde stått i profilen hans, tenkte hun og ønsket at hun hadde lest den litt grundigere. Saken var at hun ikke likte nettdating. Hun regnet med at tjenesten silte mennene, og deretter gikk hun ganske raskt videre til et møte. E-poster og noen telefonsamtaler ga henne ingen innsikt i hvordan ting ville gå når de møttes personlig.

«Bor du her i området?» spurte hun.

«Ja visst.» Smilet kom tilbake. «Jeg er født og oppvokst her i Mischief Bay. Mesteparten av familien min er fremdeles i området, noe som betyr at det er vanskelig å slippe unna med noe som helst.»

«Prøver du å slippe unna med noe?»

Smilet gikk over til latter. «Jeg ga opp det der da jeg var tenåring. Jeg er en dårlig løgner, og hvis jeg lyver, blir jeg tatt. Så jeg prøver meg ikke på noen av delene lenger.»

Smilet hans falmet. «Du er ikke interessert i slemme gutter, vel?»

Hun hadde vært det og hadde nok arr i hjertet til å bevise det. «Ikke nå lenger. De kan være fabelaktige i teorien, men livet dreier seg ikke om teorier. Det dreier seg om virkelige mennesker som tar seg tid til å møte opp.»

«Enig.»

De satt på hver sin side av et lite bord. Adam bøyde seg mot henne. «Du jobber innen finans?»

«Ja. Jeg er finansdirektør i et programvarefirma.»

Hun forsøkte å snakke normalt, for hun visste at når hun nevnte jobben, hadde hun en tendens til både å være defensiv og stolt. Det var i beste fall en ubehagelig kombinasjon.

Problemet var at enkelte menn følte seg krenket av suksessen hennes, og enkelte ble skremt av den. Noen få hadde betraktet henne som en måte å oppnå et behagelig liv på, men heldigvis var de vanligvis ikke særlig flinke til å skjule ambisjonene sine om å bli forsørget. De som godtok at hun hadde gjort det godt og jobbet hardt, var ofte de som var verdt å satse på, men de var sjeldne og derfor vanskelige å finne.

«Står du for tur til å bli administrerende direktør?»

Hun smilte. «Nei, jeg er tilfreds med å være dronning over sjekkheftet. Jeg liker den økonomiske siden av ting.» Hun flyttet seg mot ham og senket stemmen. «Programvare er ikke min greie. Jeg er dyktigere enn de fleste på en datamaskin, men det har aldri vært lett for meg. Du skulle se noen av de ungene fra college vi ansetter hvert år. De er glimrende. Hva med deg?»

«Ikke glimrende.»

Hun lo. «Takk for at du det er ærlig. Jeg mente at du skulle fortelle meg om jobben din.»

«Å, det. Familien min driver med bygg- og anleggsvirksomhet. For det meste store prosjekter. Kontorbygg, hoteller. Jeg er formann på et hotell vi holder på med nå. Det ligger like sør for Marina del Rey. Det er et luksushotell, tjue etasjer.»

Imponerende, tenkte hun. «Formann høres ut som mye ansvar.»

Adam gliste. «Jeg går omkring og forteller andre mennesker hva de skal gjøre. Det er mye bedre enn en skikkelig jobb.»

Kelneren kom med drinkene deres og ostetallerkenen. Adam løftet glasset sitt.

«Skål for uventede overraskelser.»

Hun klinket glasset sitt mot hans og tenkte at han var sannelig det og mer til. Hun hadde ikke hatt noen forventninger til stevnemøtet, men her var hun og hadde det fint. Hittil hadde Adam vært morsom og sjarmerende. Det hadde til og med vært antydninger til at han var virkelig hyggelig. Hun visste bedre enn å håpe på for mye, men kvelden gikk bedre enn hun hadde ventet.

«Fortell meg om familien som ikke lar deg slippe unna med noe som helst,» sa hun.

«Jeg er ett av fem barn, og jeg kan praktisk talt gå til fire av husene deres herfra. Det samme med foreldrene mine.» Han trakk på skuldrene. «Den yngste broren min er igjen østpå, men så har han alltid følt at han hadde noe å bevise.»

Hun stirret på ham. «Er du ett av fem barn?»

«Jepp. Jeg sa til min far at man hadde oppdaget hva som forårsaker graviditet, men han sa at han og mor alltid hadde villet ha en stor familie. Jeg må si at det var en morsom måte å vokse opp på.»

«Og høylytt.»

«Ja, det var mye bråk.»

«Hvor mange gutter og hvor mange jenter?»

«Tre gutter, to jenter, og annenhver av oss er gutt og annenhver jente. Jeg er i midten. Min eldre bror var aldri interessert i familiefirmaet. Han er grafisk designer. Svært talentfull. Min eldre søster ønsket alltid å bli veterinær, så da jeg var seks eller sju år, begynte far å bli nervøs for at ingen ville gå inn i firmaet. Heldigvis var min oppfatning av å ha det morsomt, å bygge ting. Jeg fikk min første jobb i firmaet da jeg var fjorten.»

Han tok en ostebit. «Jeg vet det. Ikke veldig spennende.»

«Spennende er svært overvurdert,» mumlet hun. Alt dette og stabil, også. Så hva var feilen med ham? Følelsesmessig utilgjengelig? Et hemmelig liv som seriemorder? Det måtte være noe, for hvis hun skulle være ærlig, hadde hun ganske enkelt ikke så mye flaks.

«Hvor vokste du opp?» spurte han.

«Riverside. Jeg er enebarn, så jeg kjenner meg ikke igjen i bråket ditt. Mitt hus var alltid stille.»

«Var du den flinkeste piken i klassen?»

«Av og til. Jeg likte matte, noe som gjorde meg uakseptabel for de fleste gjengene. Men jeg var ikke dyktig nok til å ta hovedfag i det. Økonomi virket som en interessant måte å bruke tiden på.»

Han fikk smilerynker rundt de brune øynene. «Hvis jeg fikk en femcentmynt for hver gang jeg gledet meg til å jobbe med firmaets regnskapsbøker …»

«Da ville du ikke hatt en eneste femcentmynt?»

«Omtrent noe sånt.»

Hun smilte. «Det sto i profilen din at du er skilt?»

Han nikket. «For nesten et år siden. Vi var separert før det.» Han trakk på skuldrene. «Det var ikke noe dramatisk. Vi giftet oss unge, og i løpet av de siste årene gikk det opp for oss at vi ikke likte å tilbringe tid sammen.»

Det var noe ved måten han snakket på som fikk henne til å lene seg fremover. Som om det var mer ved historien enn som så.

«Det er ikke særlig morsomt,» sa hun lavt.

«Nei, det kan du si.» Han så på henne. Så bannet han lavt. «Pokker heller. Greit, hun bedro meg. Jeg liker ikke å si det, for det får meg til å se ut som en idiot. Jeg visste det ikke. Hun kom til meg en dag og sa at hun hadde hatt et forhold til en annen, og at hun var blitt forelsket i fyren. Hun ville ikke gifte seg med ham eller noe, men hun hadde forstått at hvis hun kunne være forelsket i en annen, var hun ikke forelsket i meg lenger.»

Han flyttet glasset sitt frem og tilbake på bordet. Han ble stram rundt munnen. «Jeg ble sjokkert og såret og visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg samlet sammen noen ting og flyttet ut samme kveld. En måneds tid senere, da stoltheten og egoet mitt ikke lenger sto like mye i veien, gikk det opp for meg at vi hadde vokst fra hverandre for lenge siden.»

«Det må ha vært vanskelig,» sa hun og tenkte at hvis det var sant det han fortalte, likte hun ham bedre for hvert sekund som gikk.

«Det var det. Vi har to barn. Charlotte er nesten ni, og Oliver er seks. Vi deler på dem. De er en uke hos den ene og deretter en uke hos den andre. Tabitha og jeg bor omtrent to kvartal fra hverandre. Litt ubehagelig for oss, men enkelt for barna.» Det muntre glimtet kom tilbake i øynene hans. «Foreldrene mine og tre av søsknene mine bor selvsagt også i nabolaget, så jeg vil gå så langt som til å si at det er mer ubehagelig for henne enn for meg.»

«Bare det fungerer så,» sa Shannon.

«Og du?» spurte han.

Ja, det uunngåelige spørsmålet. «Ingen barn, ingen eksmann. Jeg var forlovet to ganger, men kom meg liksom aldri frem til alteret.»

«Hvem tok avgjørelsen?»

«Den ene gangen var det ham, den andre meg.»

Hun hadde også hatt et langvarig av-og-på-forhold med en musikkprodusent. Det hadde ikke vært bra for henne, men det var ingen grunn til å nevne ham. I alle fall ikke på det første stevnemøtet.

«Hva liker du å gjøre?» spurte Adam.

«Jeg elsker å reise. Jeg tar to eller tre uker fri og drar et sted jeg aldri har vært før.»

«Som for eksempel?»

Hun smilte. «Jeg har vært på hvert eneste kontinent bortsett fra Antarktis. Jeg tenkte på å dra dit med et av de skipene, men etter at et av dem ble sittende fast for et par år siden og kom i overskriftene, ombestemte jeg meg.»

«Hvor går den neste turen din?»

Hun lo. «Du kommer til å bli sjokkert.»

«Det tviler jeg på.»

«Greit. Machu Picchu.»

Han sperret øynene litt opp. «Minn meg på å lytte til deg neste gang. Det er Peru, ikke sant?»

«Jo. Jeg skal dra sammen med en venninne, og det kommer til å bli supert. Vi skal vandre Inkastien. Ruinene ligger over to tusen meter over havet, så jeg er litt bekymret for formen min. Jeg er …»

En velkjent ringetone lød fra vesken hennes. Hun grep etter den.

«Beklager,» sa hun idet hun tok telefonen ut av vesken og kikket på displayet. «Det er jobben. Jeg er nødt til å svare på denne.»

Hun hadde allerede reist seg og satte kursen ut av restauranten. Da hun kom ut på fortauet, trykket hun på svar-knappen.

«Dette er Shannon.»

«Len Howard på Seoul-kontoret. Jeg beklager å måtte forstyrre deg, men vi har et problem med den sør-koreanske finansministeren. Han forlanger å få snakke med deg.»

Shannon kikket tilbake på baren og så at Adam så i hennes retning. Adam, som virket som om han var fordømt nær ved å være perfekt.

«Ut fra mine tidligere samtaler med ham, tipper jeg at han vil at jeg skal ringe ham i løpet av noen minutter.»

«Hvis mulig.»

Fordi han var en mann med makt, og hun trengte hans hjelp i forbindelse med noen bankreglement. Nolan, sjefen hennes, ville at hovedkvarteret deres i Asia skulle ligge i Seoul, og det betydde at Shannon måtte være høflig mot finansministeren.

«Vær så snill å si til ham at jeg skal ringe ham tilbake innen et kvarter», sa hun. «Fra kontoret mitt.»

«Greit.»

Hun gikk inn i restauranten igjen. Adam reiste seg da hun nærmet seg bordet.

«Er alt i orden?» spurte han.

Hun ristet på hodet. «Jeg beklager. Jeg er nødt til å gå tilbake til jobben. Det er en krise i Sør-Korea, og jeg ta en telefon innen et kvarter.»

«Det var leit å høre. Jeg hadde håpet at vi kunne spise middag sammen. Skal jeg vente?»

Hun hadde lyst til å si ja. Han var et uventet funn. Men straks hun var ferdig med å roe ned ting, ville hun bli nødt til å ringe sjefen og gjøre papirarbeid.

«Det kommer til å bli en sen kveld.» Hun smilte til ham. «Men det var fint å få treffe deg.»

Hun hadde lyst til å si mer. Hun hadde lyst til å be ham om ikke å bli skremt av det hun gjorde. Hun hadde lyst til å si at det ville være flott om han sa at han hadde lyst til å treffe henne igjen. I stedet grep hun etter lommeboken.

«Ikke tale om,» sa han. «Jeg spanderer. Gå og ta telefonsamtalen din.»

«Takk.»

Hun ventet et sekund og håpet at han ville si mer. Da han ikke gjorde det, smilte hun. «Det var så hyggelig å møte deg.»

«Deg, også.»

Hun gikk mot døren og ut i den kjølige kvelden. Kontoret lå bare noen få kvartaler unna. Hun ville nå dit i tide uten problemer.

Tankene snurret rundt i hodet hennes og konkurrerte om oppmerksomheten. Hvis bare, tenkte hun. Deretter skjøv hun ordene bort. Hun hadde ønsket å skaffe seg en karriere. Hun hadde ønsket å være vellykket og vite at hun alltid kunne ta vare på seg selv, uansett hva som skjedde. Og det hadde hun gjort. Det kom ikke på tale at hun ville angre på det hun hadde oppnådd.

Det var bare det at av og til ønsket hun seg mer.