Kunsten å finne ro

Arne Helge Myskja
Du viste oss alle en av de viktigste dimensjonene av indre ro: å finne tydelige verdier, og leve dem.

INNHOLD

Innledning

DEL 1 ROENS RAMMER

1 Hva er ro?

2 Stillhet og støy

3 Godt og dårlig stress

DEL 2 ROENS RØTTER

4 Morgenens mirakel

5 Å slippe spenningene – hvile midt i hverdagen

6 Oppmerksomhet – kapital og kompetanse

DEL 3 ROENS FORSTYRRELSER – OG HVA DU KAN GJØRE 101

7 Beskyttelse og grenser: vårt indre immunforsvar

8 Å finne roen igjen når alt koker

9 Jeg får ikke sove! Høneblunder og hvilestunder

DEL 4 ROENS STØTTER

10 Balanse og bevegelighet: kroppens gaver

11 Å forløse følelsene

12 Tanker og toner: usynlige hjelpere

DEL 5 FRED SOM VARER 185

13 Veien til meg selv – og til de andre

14 Å våkne opp

15 Stillhetens stemme

TILLEGG

Øvelser som gir ro

Takk

Noter

Litteratur

INNLEDNING

Da jeg ble bedt om å skrive en bok om temaet ro, var jeg lenge i tenkeboksen. Trenger vi flere ord om ro og stillhet? Er det ikke bedre bare å være ro, og vise den? Men Lise Galaasen i Cappelen Damm ga seg ikke. Ordene begynte å komme da noen brikker i et puslespill ble synlige for meg vinteren 2018. La meg prøve å beskrive dem.

Den første brikken var møtet med en nyinnspilling av Simon & Garfunkels klassiker The Sound of Silence med metalgruppa Disturbed.¹ Sangen åpnet seg på en ny måte mens jeg lyttet, og en tanke slo ned i meg: Jeg skal skrive om den gode og den vonde stillheten, på en måte som setter ro og uro i et nytt lys! Om jeg har klart det får du selv avgjøre, men boka hadde aldri blitt til uten denne lytteropplevelsen.

Den neste puslespillbrikken var en påstand jeg så framført flere steder: Vi lever i uroens tid. To bokfenomener kan støtte en slik oppfatning.

For en del år tilbake ga psykiater Finn Skårderud ut det han trodde skulle bli hans særeste og smaleste bok.² I stedet ble den hans store bestselger. Skårderud hadde ikke trengt å skrive over 300 sider, tror jeg. Så snart folk så tittelen Uro, var reaksjonen «den må jeg ha! Dette er meg – jeg vil lese om hvordan jeg føler meg!», og så sprang de til bokhandelen. Noen år senere oppdaget polfarer, forlegger og forfatter Erling Kagge at hans tre tenåringsdøtre ikke hadde noe forhold til stillhet, annet enn når de var lei seg. Boka Stillhet i støyens tid gjorde furore og er solgt til et trettitalls land.³ Kagge har reist verden rundt som «mannen som oppdaget stillhet». Er det faktisk slik at vi trenger å finne opp – eller i det minste å oppdage – stillheten på nytt? Mye tyder på det. Økningen i tempo, uroen og ustabiliteten i samfunnet er åpenbar, og på mange måter lett å dokumentere.⁴ I min levetid har antallet stimuli et gjennomsnittsmenneske blir eksponert for, økt dramatisk. Vi lever i multitaskingens tidsalder, får vi høre. I virkeligheten snakker vi mer om informasjon som dop, skal vi tro hjerneforskere.⁵ Vi tror at vi multitasker, men i virkeligheten skifter vi lynraskt mellom oppgaver: Den mest avanserte delen av hjernen vår, prefrontallappen – som ligger aller fremst i hjernen – håndterer nylæring og prioriterer nye stimuli. Men denne delen av vår bevissthet kan ikke skjelne mellom det som er verdt å lære, og det som bare er distraksjoner. Dypere i hjernen gir «det nyeste nye» et umiddelbart rush av lysthormonet dopamin. Dermed kan vi raskt utvikle en avhengighet av nye impulser – kjendisers skilsmisser er mer høyoktan-stimuli enn den samme gamle oppvasken eller artikkelen vi aldri riktig kommer i gang med. Særlig når vi føler oss slitne og demotivert, kan valget virke lett.⁶

Informasjonsflommen bare øker og øker. Det finnes de som hevder at du og jeg mottar like mange sanseinntrykk på én dag som våre besteforeldre gjorde i løpet av et helt år, noe som kan utløse angst og depresjon.⁷ Stillhet er blitt et knapphetsgode. Vi kan ikke løse det moderne livets utfordringer bare ved å skjerme oss og skru av – selv om det kan være en stor del av løsningen på «det blir for mye for meg»-syndromet. Vi trenger å lære å sile sanseinntrykk og styre oppmerksomhet på andre måter enn da jeg vokste opp, før internettets tidsalder. Derfor er et av grunnspørsmålene i denne boka: Kan vi finne en indre ro som holder, uansett hva som møter oss i den ytre verden – når ikke alt ligger til rette for oss, som på en sydhavsøy i solnedgangen? Bare de færreste av oss kan – eller vil – velge et liv som ikke stiller krav. Vi må i stedet nøye oss med små lommer av pause og fred.

Mitt ønske er å vise deg hvordan du kan finne ro og stillhet både i øyeblikket og over tid. Jeg har basert boka på grundig gjennomgang av oppdaterte forskningsresultater, samt egen forskning og flere tiårs erfaring med mennesker som søker ro. Alle råd og metoder jeg presenterer, er prøvd ut og har vist seg virksomme over tid for mange mennesker. Jeg vil vise deg noen «grunnlover» og metoder for å finne ro – men vi er alle forskjellige og har ulike måter å få dekket våre behov på. Et eksempel: Mennesker som elsker ekstrem metalmusikk, kan komme i balanse ved å lytte til hvesende vokal og halsbrekkende temposkift på høyt volum når de er stresset og nedfor⁸ – mens de som ikke har noe forhold til denne musikken, kan bli urolige og ønsker å flykte.⁹ Derfor må du til syvende og sist finne din vei til ro. Bli en forsker i din egen kropp og ditt eget sinn. Prøv det som virker interessant og troverdig, og hold fast ved det som fungerer over tid. Det samme gjelder for rådene i boka: Mange av dem som har hatt hjelp av metodene og kunnskapen du snart skal få lære, har tilpasset rådene og kombinert dem med andre bra ting de har lest og lært.

Jeg har studert mange enkeltmennesker og grupper gjennom mitt lange yrkesliv. Et fellestrekk for stadig flere av dem som kontakter meg, er at de ikke primært søker behandling for plager og problemer, selv om de ofte har de samme utfordringene som «vanlige» pasienter. I stedet ønsker de å lære mer om hva de selv kan gjøre i hverdagen. De har behov for verktøy som kan styrke deres innsikt og motivasjon. Mange ber om å få satt opp helseprogrammer til hjemmebruk.

Lengst oppfølging har jeg av en gruppe pasienter og kursdeltakere som jeg ble kjent med på slutten av åttitallet og begynnelsen av nittitallet. De har slitt med mange former for negativt stress, og prøvd ulike behandlingsformer og metoder. Jeg har fulgt dem fram til i dag og sett på hvordan det har gått med dem, særlig når det gjelder stressmestring. De som i størst grad har funnet ro, tilfredshet og god helse, ligger også i toppskiktet når det gjelder daglig disiplin: De trener, ber, går turer, mediterer eller isbader – metodene er mange.

Det viktigste er ikke hva du gjør, hvor mye eller hvor lenge. Det viktigste er at du finner det som fungerer for deg. Fellesnevneren for dem som klarer å finne ro, er at de gjør noe for å motvirke forfall i kropp og sinn, hver eneste dag. De som kun har gått til behandling, har langt svakere resultater, særlig i det lange løp. Uansett hvor dyktige leger, psykologer, fysioterapeuter eller andre behandlere du møter, trumfer dine egne små daglige drypp enhver behandlingsform over tid. Du vil på lengre sikt få dårligere resultater om du går «opp som en løve og ned som en skinnfell» – det vil si at du gjør for mye i starten, for så å ramle av og havne tilbake i gamle mønstre. Disse mønstrene vil oppleves som trygge og kjente selv når de fungerer dårlig. Nye mønstre krever innsats; vi må holde dem ved like.

Samtidig er det en samfunnsoppgave å prioritere støyreduksjon. I politiske debatter og dokumenter er det slående hvor lite opptatt man er av å legge forholdene til rette for tiltak som kan minske støy og det stresset som følger med. Det er underlig, sett i lys av hvor grundig dokumentert negative helsevirkninger fra stress og støy er. Støy er en av de belastningsfaktorene vi mennesker tilpasser oss dårligst.¹⁰ Støy over tid skader barns utvikling.¹¹ I forskning på institusjoner i helsevesenet er det vist at støy kan påvirke en lang rekke sykdommer negativt.¹² Derfor trenger vi å respektere kroppens yttergrenser og passe på å regulere støynivået i samfunnet. Enkle tiltak kan redusere forekomsten og graden av symptomer som uro, angst og smerter.¹³

Jeg er opptatt av at spørsmålet om ro og stillhet ikke bare blir den enkeltes ansvar. Stille soner og naturområder er en menneskerett! Studier og prosjekterfaringer har vist en direkte sammenheng mellom støy og kriminalitet, eksempelvis i belastede områder og i fengsler.¹⁴ Det er betimelig med en debatt om økningen av støy i samfunnet. Ikke minst er det viktig å se på tiltak som kan fremme ro og stillhet. For meg er bokas temaer intimt knyttet til miljødebatten: Hvordan skaper vi gode miljøer med rom for å lytte og prioritere det som er av varig verdi?

Stillhet og fredelige miljøer er en gave vi må gi hverandre, både som enkeltmennesker og samfunn. Å få gjort noe med drittkasting og nettsøppel i det offentlige rommet kan være like viktig som å redusere fysiske utslipp: All forurensning starter med tanker, holdninger og valg.

Kunsten å finne ro er likevel ingen politisk bok. Jeg har først og fremst skrevet den til den allmenne leseren, og derfor har jeg valgt å prioritere deg og hva du selv kan gjøre. Jeg ønsker å si noe om hvordan vi legger forholdene til rette for indre og ytre harmoni – i oss og mellom oss.

Boka springer ut av min oppfølging av et stort antall mennesker som har slitt med stressplager, angst, uro og følelsen av å være utbrent. Selv med tunge belastninger er endring mulig. Vi mennesker kan velge ro, mer enn vi aner. Slik jeg ser det, blir vår tilstand av ro og uro formet over tid – av våre valg og våre relasjoner. Verktøyene i boka vil hjelpe deg med å skape mest mulig av den gode roen, og å få vevd den sammen med handlekraft i hverdagen. Selv om livet vil gi deg både opp- og nedturer, kan du klare å finne en indre balanse som varer.

Ut fra mine erfaringer har jeg noen grunnleggende observasjoner om varig indre ro som jeg vil utforske i de kommende kapitlene:

1.Ro er en konkret, målbar tilstand der hjerne, muskler og vev er i hvilemodus.¹⁵ Samtidig er ro mer enn det vi kan måle, se de neste punktene.

2.Kildene til ro ligger i kroppen, i tanker og følelser, i møtene med andre og i miljøene vi skaper sammen.

3.Ro er ikke bare noe jeg har eller får. Det er noe jeg er, og noe jeg gir.

4.Ro er ikke statisk og kjennes ikke likt for alle. Vår tilgang til indre ro blir formet av temperament, valg, livshendelser og det som skjer rundt oss, fra øyeblikk til øyeblikk.

5.Vi kan lære å skape ro gjennom gode verktøy, nærvær og valg.

6.Stabil indre ro er en holdning.

7.Varig ro handler om å lande – i seg selv, i relasjoner, i livsvalg og verdier.

For å gjøre teksten mest mulig lesevennlig, har jeg samlet øvelsene i et eget kapittel til slutt. Øvelsene er merket med symbolet ∞.

Denne boka betyr mye for meg, og jeg håper den vil gi deg viten, inspirasjon og glede.

1

HVA ER RO?

For å finne en stabil indre ro trenger vi å forstå bedre hva ro er, og hvordan den uttrykker seg. Ro har mange konkrete markører. Vi kan beskrive den langs noen akser, som hjerterytme, pustefrekvens og grad av spenning i muskler og vev – men ro rommer flere dimensjoner enn dem vi umiddelbart kan måle. Mange likestiller ro med å «slappe av», men er det så enkelt?

Oppfordringer om å slappe av kan tidvis fungere som et maktmiddel. Ingvild konfronterer Einar: Er det sant at du ble lenge på jobben i går kveld? Var du ikke et annet sted, egentlig? Einar svarer: Slapp av! Kan du ikke se til å roe deg ned?

Selv kjenner jeg lett uro når jeg hører råd om å roe ned. Kanskje skyldes uroen delvis min første erfaring med bevisst avspenning, formidlet av en gymlærer på ungdomsskolen. Han skulle fri oss fra uro og spenninger. Vi lå nede på mattene våre mens han ropte ut sine militære kommandoer: «Ro dokker ned, i heile kroppen! Slapp av i alle musklan! Kjeinn at du e tung og varm!» Vi lå i alarmberedskap, en meter over gulvet, i frykt for hans Slapp av! som gikk gjennom marg og bein.

Da jeg arbeidet i psykiatrien under medisinstudiet, hadde vi flere utagerende pasienter. Jeg husker særlig en selvskader som dunket pannen til blods mot murveggen og deret ter i murgulvet. Vi ble utkommandert til å holde ham fast inntil vakthavende overlege kom og ga ham nozinan-sprøyta. Overkikadoren satte seg oppå ham, bendte armene hans bakpå ryggen og ropte: Slapp av! Etter slike erfaringer sitter det langt inne å be andre om å slappe av, må jeg innrømme.

Men er ro å «slappe av»? Søk på ord som ro, avspenning eller meditasjon på internett, og du finner bilder av mennesker på en fjelltopp i solnedgangen eller en yogi i lotusstilling. Jeg har imidlertid truffet mange som mediterer daglig, men likevel sliter med indre uro. Noen av de mest stressede pasientene jeg har hatt, levde rolige liv, med langsomme kroppsbevegelser og få utfordringer.

Steins smilende livskunst

I min forståelse er ro en aktiv prosess som like gjerne oppstår når vi gjør et godt stykke arbeid. Flere av de roligste menneskene jeg kjenner, er kroppsarbeidere som beveger seg gjennom hele dagen og sjelden sitter i ro. Men de trives med arbeidet sitt, i den grad at de går opp i det og ikke har tankene andre steder. En stor kilde til ro er arbeidsprosesser vi selv har valgt, og liker – der vi kan finne flytsonen uten å bli avbrutt eller komme ut av den gode rytmen. Løpeentusiaster beskriver noe av det samme: Så snart de finner rytmen i pust og bevegelser, kommer de inn i en ro som driver dem videre, uansett hvor slitne de er.¹⁶

Min svoger Stein reparerer fløyter og andre blåseinstrumenter i uka og bruker helgene til å seile eller snekre på et småbruk som han arvet for en del år tilbake. Han går til og fra jobben hver dag, slik han har gjort i tretti år, og svømmer tre ganger i uka. Stein mediterer ikke i vanlig forstand, men har en ro som sjelden forlater ham, uansett om han havner i storm på havet eller møter mennesker i krise.

Født sånn eller blitt sånn?

Faren hans forteller at Stein skadet seg alvorlig i en ulykke da han var liten. Guttungen satt der like uforstyrrelig og smilte etterpå. Det er vanskelig å forstå en slik ro, et slikt flegma. Men slik har Stein alltid vært, sa faren i en tale. Født sånn, kan det virke som. Jeg har imidlertid venner som hadde noe av den samme roen den gangen vi vokste opp sammen, men som senere har mistet den. Som oftest har de opplevd vanskelige hendelser eller relasjoner som har skapt negativt stress over tid. Så indre ro er ferskvare, som blir formet av våre valg. Jeg tror derfor at Steins livsvalg og måte å leve på – «blitt sånn» – har formet hans grunnleggende ro minst like mye som genene.

Da jeg ble kjent med Stein i ungdomsårene, inviterte han meg hjem og opp på rommet sitt. Rommet var enkelt, rent og klart, slik Stein er. Stein har aldri vært et lesende menneske, men boka Smilende livskunst av Lin Yutang¹⁷ hadde hedersplassen i den lille bokhylla. Lin Yutang priser det enkle livet i pakt med naturen, preget av en livsholdning som gjør de små handlingene i hverdagen til jordnære mirakler. Ifølge Lin Yutang gir denne innstillingen en balanse og sinnslikevekt som i seg selv er en oppskrift på å oppnå visdom. Stein har fulgt boka, så å si, og beholdt verdiene fra ungdomsårene. Han har valgt ektefelle, yrke, interesser, venner og bosted med den samme naturlige roen og stabiliteten som preger alt han gjør. Dermed blir grunntrekk i hans personlighet forsterket. Roen er grunnfestet i ham. Han leter ikke etter annet, eller mer, enn det han har og er. Steins eksempel viser noen viktige dimensjoner av ro:

•Rytme og flyt i hverdagen

•Tilfredshet som holdning

•Ta seg tid til å velge

•Stå for sine valg

•Evne til å glede seg og nyte

•Evne til å godta seg selv og andre som de er

•Fokusere mer på indre verdier og valg enn på ytre anerkjennelse

Steins måte å leve på er ikke den eneste veien til ro. Men livet hans viser en motvekt mot noen viktige tendenser i tiden vi lever i. La oss ta et eksempel.

Nextopia og forventning som dop

Den svenske økonomen Micael Dahlén har gitt en talende beskrivelse av tendenser i samfunnet i sin bok Nextopia.¹⁸ Dahlén hevder at vi lever i en tid der kampen for overlevelse i vår kultur overveiende er blitt avløst av jakten på det neste store. Forventning er blitt vår dop. Vi går inn i et forhold eller kjøper det nyeste nye i teknologiske nyvinninger. Kanskje er vi i utgangspunktet fornøyd med valget. Likevel har mange raskt et skråblikk ut mot det som ligger rundt hjørnet: en hvassere duppeditt, en hakket mer attraktiv partner. Det jeg har, er bra, men det kommer noe som er enda bedre. Og det vil jeg ikke gå glipp av!

Dahlén beskriver situasjonen uten å moralisere, men peker i liten grad på alternativer. Han mener trenden er en nødvendig følge av vår utvikling, og at dette er morgendagens verden. Har han rett? Tja. Jeg tror at stadig flere mennesker lider av en ny form for uro. Det handler ikke bare om at valgene er mange og fristelsene store. Flere av mine pasienter har beskrevet «Nextopia-forhold» der de føler at de er på en slags audition, og nærmest daglig blir vurdert på om de fortjener å gå videre til neste runde, eller om de blir stemt ut: Er jeg bra nok? Er min partner på jakt etter en ny, kanskje en som er mer attraktiv enn meg?

En slik utrygghet skaper slitsomme samliv som gjør det vanskelig å lande i seg selv. Mange av de nyslitne jeg har hatt som pasienter og kursdeltakere, har vært «Nextopia-ofre». De har kastet seg ut i stadig nye erfaringer i håp om å finne det de lengter etter. Ofte vet de ikke helt selv hva de søker: «Det må jo finnes noe bedre enn det jeg har nå!» sa en av dem jeg snakket med. Somewhere over the rainbow. Og positivt sett kan det være en drivkraft til å komme seg videre, slik vi skal se senere i kapitlet. Vi er mennesker og må lengte etter det fullkomne. Men det finnes en bakside: Når ingen og ingenting er bra nok, kan ikke jeg selv heller være bra nok. Er Nextopia-syndromet en av de mange forklaringene på at så mange føler at de ikke er gode nok, i en tid da vi i alle kanaler blir foret med budskap om hvor unike og fantastiske vi er?

Per Fugelli, kjent sosialmedisiner og raust medmenneske, ble en venn i tiden før han døde. Noen av hans poenger i samtalene våre satte spor: Per reiste rundt på en landsomfattende foredragsturné de siste årene av sitt liv. Egentlig sa han, ifølge seg selv, lite annet enn «den du er, er god nok, og det du gjør, er godt nok!». Men gamle og unge over hele landet tok imot de enkle ordene hans som om det var manna fra himmelen. Her er et karakteristisk utdrag av Fugellis budskap:¹⁹

Det er i det vanlige livet, på en onsdag, vi lager en god nok saus, gjør en god nok jobb, har et godt nok samleie, har et godt nok selvbilde – om enn med flekker og sprekker, prøver så godt vi kan å bry oss om flokken vår.

Det er dette onsdagslivet som fortjener begeistring, og dette onsdagsmennesket som fortjener hyllest. Det er der vi er, nesten alle sammen, nesten hele tiden, i godt nok, alminnelig bra. Det er der vi må trives og bygge våre selvbilder.

Gå til alle de gamle visdomsskriftene i verden, Buddha-skriftene, de greske filosofene, Koranen, klok bok, Bibelen, klok bok – her er ordene som ruller som et ekko gjennom disse urgamle reseptene: likevekt, harmoni, balanse. Det er ingen guder, profeter eller tenkere med bærekraft som kommanderer: Prester mer!

Sier responsen på Fugellis budskap noe om vår tid? Hadde Fugelli rett i at vi trenger å lande i en grunnleggende tilfredshet med livet vårt slik det er? Er en slik tilfredshet noe av en grunnvoll for å finne ro – en ro som varer?

Vi får stadig høre at den nye bølgen kommer, digitaliseringen er på vei og en ny verden vokser fram, fortere enn vi aner. Vil du være med, så heng på. Jeg har ikke oversikt nok til å kunne spå hva framtiden bringer, eller hvor den teknologiske utviklingen fører oss. I oppveksten min var framtidsperspektivet at vi skulle bevege oss på små flygende tallerkener og spise næringspiller i stedet for mat. Slik ble det ikke. Og jeg har en mistanke om at dagens profetier om framtiden kan være tilsvarende mangelfulle. Men én ting vet jeg: Kroppen vår og følelsene våre er ikke digitalisert. Selv om vi får apper som kan hjelpe oss med å finne indre ro, tror jeg at selve opplevelsen av ro verken er moderne eller digitalt oppgradert. Jeg vil hevde at roens essens ikke er noe vi skaper med apper eller teknikker – selv om de er brukbare som hjelpemidler.

Drivkraft – uroen som gir ro?

Menneskene jeg møter, forteller meg om sine høydepunkter i livet. Det som går igjen, er opplevelsen av å være i en tilstand av uforstyrrelig ro.

Line hadde vært igjennom en krise der alt raste – helse, samliv, selvbilde. En morgen opplevde hun en endring:

Plutselig var det som om noe fylte meg: en opplevelse av å være totalt forankret i en indre ro som ingen kunne rokke ved, en tilstand som var meg. Det varte i flere dager. Jeg var stabil i min indre fred, uansett om verden gikk min vei eller ikke.

Line fikk sine opp- og nedturer etterpå, men hun har fått en markør for hva hun ønsker seg – hvem hun ønsker å være. Lines erfaring er representativ for mange av dem jeg har jobbet med opp igjennom årene. Det går opp og ned, men har vi opplevd denne tilstanden én gang, vil vi tilbake dit.

Line måtte gjennomgå mange brytninger og mye indre uro for å bli hel. Slik er det for de fleste jeg har arbeidet med: De trenger levd liv og perioder med uro for å finne en ro som varer. Line er en av de mange som opplever at rastløshet eller konflikter som skaper turbulens, kan være motoren for å kaste seg ut i valg som der og da skaper forstyrrelse i livet. På lengre sikt kan imidlertid disse forstyrrelsene gi viktige erfaringer og føre til en balanse og harmoni som går dypere enn den gjør hos mennesker som lever rolig og beskyttet. Som skjermer seg mot livet, om du vil.

Jeg tror at mange av oss kan kjenne seg igjen i hobbitene Frodo og Bilbo i Ringenes herre. Alt de ønsker er å være i sin lille hule og putle på i hagen, gå turer og spise gode måltider, sove trygt og godt om natten. Men så skjer det noe som rykker opp de fredelige hobbitene, og de må legge ut på reiser i ukjente og utrygge landskap. Hva er dette «noe»?

Marie har sine tanker om det. Hun drømte om et trygt liv med en grei jobb og familie med barn, og fikk det. Så begynte en indre uro å vokse fram fra nattens skygger. Hun lå våken og tenkte: Er det ikke noe mer? Uroen vokste gradvis og førte til en disharmoni, både på jobben og i ekteskapet: en ambivalens som ikke ga de store kranglene, men som underminerte noe av grunnvollen hun hadde bygd. Ekteskapet. Jobben. Alt hun hadde trodd skulle være reisverket livet hennes hvilte på, for all framtid. Dag for dag, måned for måned, raknet alt. Hun flyttet til delt omsorg, et lite krypinn og tilfeldige småjobber. Marie sto på bar bakke. Det materielle falt på plass etter hvert. Barna fant seg i den nye situasjonen, gradvis, etter at sjokket var over. «Bra og riktig blir det aldri, men jeg følte at jeg ikke hadde noe valg», sier Marie i dag.

«Det verste var at jeg ikke ante hvem jeg var. Jeg hadde flytt på overflaten hele tiden, egentlig. Ting hadde gått greit, fordi jeg visste hva som skulle til for å få det til – hva man gjør for å passe inn, være kul, ikke stikke seg ut. Jeg mener, hva man skal si og ikke si, hva man kan ha på seg, og hva man absolutt ikke må ha på seg. Hele tiden tilpasningsdyktig, passe vellykket, passe alt. Hovedsaken var å tute med de ulvene en løper med, hvis du skjønner. Slik fungerte jeg. Så, en dag skjønte jeg at jeg levde på en livsløgn. Det var som om alt det jeg hadde bygd opp, var tomt, uten substans. Jeg så alt med et annet blikk. Jeg hadde lagt mine egne drømmer og forhåpninger inn i mannen min, i stedet for å se hvem han var. Plutselig var han blitt en fremmed, og veien til å bli kjent på en ny måte ble for tung. Jobben jeg hadde vært så engasjert i, opplevdes likedan: stå på for å vinne markedsandeler, pushe på folk mer av noe de egentlig ikke trengte. Jeg klarte ikke å late som lenger.

Nå måtte jeg innse at det jeg hadde bygd, var et korthus. Det ramlet sammen, som om noen blåste på det. Alt stoppet opp for meg. Jeg var en bylt av uro og nerver. Når jeg ikke hadde meg selv med, var det bare et tomt skall som prøvde å fungere. Møtet med tomheten ga meg angst. Jeg hørte noen snakke om eksistensiell angst – angsten forbundet med å være til – og jeg tror det må ha vært noe sånt. I alle fall begynte jeg å skjelve på ordentlig. Fastlegen sendte meg til og med til nevrolog for å sjekke om det kunne være en sykdom. Men nei – det var bare livet mitt. Og det hadde legene ingen medisin mot. Et spørsmål sto og dirret midt i angsten og tomheten: Hvem er du, egentlig?

Mange av menneskene rundt meg sa, velmenende nok: ‘Du må da klare å ta deg sammen?’ Og jeg prøvde virkelig, det skal jeg ha. Men det var som om besluttsomheten var borte. Angsten vokste, så mye at jeg ikke klarte å fungere. Jeg måtte ha sykmelding og ble sendt til psykiater, der jeg gikk en gang i uken. Timene med psykiateren ga meg ingen åpenbaringer, der og da. Men det ble en arena der jeg kunne sette sammen et nytt bilde av meg selv. Den skjelvende nervebunten jeg var blitt, hadde ikke snøring, så i stedet måtte jeg finne ut hvem jeg var, kunne være, eller bli. Brikkene mine måtte legges på nytt. Uroen og angsten skjulte usikkerhet og selvforakt – det samme ynkelige kreket som hadde ligget under den tidligere selvsikkerheten min. Jeg kunne ikke løse dette ved å ta meg sammen, tenke positivt eller lappe på noe som helst.

Det eneste stedet der jeg kunne finne ro og trygghet, var i min egen evne til å være. En pussig erkjennelse, men den har blitt viktig for meg. Jeg er i ferd med å finne en ro som ikke vakler eller jukser. Den vokser fram når jeg våger å stoppe, lytte, være ærlig. Så enkelt – og så vanskelig. Jeg er på vei. Og jeg forstår nå at alle mine krumspring, uroen, angsten, nederlagene … de har vært nødvendige, på sine måter. Jeg kunne ikke finne noen form for varig trygghet uten å møte angsten min, og ikke minst: det den inneholdt.»

Marie har brukt mange av verktøyene i denne boka med stort utbytte. «De har vært nødvendige», sier hun selv. Men det viktigste steget for henne var å velge å møte seg selv i døra.

«Jeg måtte se at jeg har alle disse sidene i meg: den vanlige og normale, den standhaftige, det ynkelige kreket, den modne, outsideren – for bare å nevne noen av de sidene jeg har møtt. Først når de begynner å kunne eksistere godt sammen, kan jeg lande – og finne en ro som varer. Hvis jeg blir den veltilpassede som undertrykker kreket og outsideren, blir roen bare en fasade.»

Marie avslutter sin historie med et fast blikk som uttrykker den harmonien, verdigheten og selvrespekten hun har funnet. Det viktigste, sier hun, er at «den jeg er, er det jeg gir til andre. Når jeg er trygg i meg selv, kan jeg være noe for andre».

Noen har denne rastløse drivkraften i sterkere grad enn andre. Jeg tror derfor vi skal være forsiktige med å legge en mal for hva som gir ro. Ingen sitter med absolutt viten om hva som er bra og dårlig for et annet menneske, hva som driver en person inn i ulike erfaringer.

Et eksempel: Jeg hadde noen samtaler med en mann jeg kjente for mange år siden. Han hadde funnet en dyp ro hos en berømt åndelig lærer, og så litt ned på min usikre, søkende framtoning: Du må finne roen i troen, slik jeg har! Tjue år senere, i et oppgjør han hadde med samme lærer, sto han fram som den fremste anklageren. Han berettet om et misbruk som hadde skapt indre kaos og retningsløshet i årene som fulgte. Han hadde funnet fram, trodde han. Men en enkel, dogmatisk visshet om «hva som er sant», kan være noe man griper til som et vern mot livets kaos, det skaper ikke en varig indre ro. I det lange løp kan det være en bedre strategi å konfrontere, og akseptere, de stridende kreftene i sitt indre.

De kommende kapitlene vil gå dypere inn i dette temaet.

Elefanten og de blinde

Kanskje kan lengselen etter å komme seg videre – ofte der og da uttrykt som uro – skrive seg fra en indre viten om at vårt eget perspektiv alltid er ufullstendig, at det er et partsinnlegg?

Da jeg på 1990-tallet arbeidet med min første bok, Den musiske medisin, ble jeg konfrontert med at alt jeg hadde trodd jeg visste om musikk, bare var en liten flik av et større bilde, slik den indiske legenden om elefanten og den blinde uttrykker:

I en landsby var samtlige innbyggere blinde. Seks menn fra landsbyen var ute på tur en dag. De møtte en mann som red på en elefant. De seks mennene hadde hørt om elefanter, men hadde aldri vært i nærheten av dem. De spurte derfor elefantdriveren om han kunne stanse dyret og la dem få lov til å kjenne på det, slik at de kunne dra tilbake til landsbyen og fortelle de andre om hvordan en elefant ser ut. Elefantdriveren godtok deres ønske. Han ledet hver av de seks mennene til ulike deler av elefanten. Alle de blinde mennene kjente på og klappet elefanten, helt til de var sikre på hvordan dyret så ut. Ivrige, fylt av sin oppdagelse, kom de tilbake til landsbyen for å fortelle om sitt møte med det merkelige dyret. Landsbyboerne samlet seg rundt dem for å høre og lære.

Den første av de blinde, som hadde kjent på siden av elefanten, sa at «en elefant er som en stor, tykk vegg».

«Overhodet ikke», sa den andre, som hadde kjent på elefantens støttann. «Den er ganske kort, rund og glatt, men veldig skarp. Jeg ville ikke ha sammenlignet elefanten med en vegg, men med et spyd.»

Den tredje blinde mannen, som hadde kjent på øret, ble indignert da han fikk høre de andres beskrivelser. «Den ligner overhodet ikke på en vegg eller et spyd», sa han. «Den er som et gigantisk blad laget av et tykt ullteppe. Den rører på seg når du tar på den.»

«Nei, jeg er uenig», sa den fjerde blinde, som hadde kjent på snabelen. «Jeg kan fortelle dere at en elefant er som en gigantisk slange.»

Den femte ropte at alle de andre tok feil. Han hadde kjent på et av elefantens bein, og oppsummerte sine funn slik: «En elefant er tykk og rund som et tre.»

Den sjette mannen hadde fått lov til å ri på elefantryggen, og han protesterte: «Kan ingen av dere beskrive en elefant noenlunde presist? Alle må da vite at den er som et kjempestort, bevegelig fjell!»

Vi har så lett for å tro at den delen av elefanten vi har tak i – enten det er snabelen eller støttannen – må representere det eneste riktige. Dermed finner vi tilsynelatende en ro og hvile i vårt eget standpunkt. Denne roen kan stivne og bli til stagnasjon. Uro kan være et symptom på ubalanse, men den kan også være en stemme som roper: Stopp! Det er noe du trenger å lytte til. Hvis vi klarer å lytte til uroens stemme, som et korrektiv, kan uroen berike oss og gjøre oss hele. Ofte er det snakk om en modningsprosess før brikkene faller på plass.

Skulle jeg ha et godt grunnlag for å si noe om hva musikk er, og om hvordan den virker, måtte jeg være åpen også for musikalske uttrykk jeg i utgangspunktet ikke likte. Jeg måtte utforske alle seriøse tilnærminger til musikkens virkninger – fra nevroforskning via musikkterapi og musikkmedisin til spesielle klangverdener som overtonesang og gongbad.²⁰

Etter mange års oppdagelsesreise i musikkens muligheter opplevde jeg hvordan min umettelige søken falt til ro som følge av en metode kalt musikkbasert miljøbehandling (MMB), som nå vokser seg ut av mine hender og inn i en større fagkrets. Metoden sammenfattet mye av det jeg allerede hadde erfart, og fortsatt utvikler MMB seg stadig, selv om den har funnet sin grunnleggende form. I denne formen kan en intuitiv drivkraft lande. Da kan nye erfaringer bli del av formen, og det blir lettere å falle til ro. Derfor er det så viktig å skjelne mellom uro som uttrykk for negativt stress, og uro som en intuitiv drivkraft.

Forskjellen mellom stress og drivkraft

Thomas Alva Edisons liv er et godt eksempel på rastløs drivkraft som viser seg å ha en retning. Han ble kalt mentalt forstyrret av læreren sin, og moren hans måtte ta ham ut av skolen og undervise ham selv. Hyperaktiv var lille Thomas i alle fall, han stilte ustanselig spørsmål og slukte bøkene på det lokale biblioteket, til tross for at læreren hans hadde dømt hans mentale evner nord og ned. Edisons rastløse vitebegjær varte hele livet ut. Knapt noe har preget vårt moderne liv mer enn hans oppfinnelser.

Mange føler, som Edison antakelig gjorde, en spesiell uro som kan være vanskelig å forstå. Når den griper oss, har vi ikke alle data tilgjengelig. Vi vet ikke hvor den vil føre oss. Men vi kjenner at det må være noe dypere enn vanlig uro, rastløshet, kjedsomhet. Ofte er denne indre følelsen målrettet, selv om vi ikke kjenner målet. Det er noe vi vet uten å vite det.

Hvordan skal jeg klare å skjelne mellom negativt stress og intuisjonens drivkraft? spør du kanskje. Under negativt stress lytter vi dårligere til oss selv og andre og blir mindre produktive. Mange av feilene som koster oss og samfunnet mye, skjer mens vi er preget av negativt stress. Den intuitive drivkraften er ikke – som vanlig stress – ledsaget av en aktivering av kroppens stressystem, slik du kan lese om fra side 44. Intuisjonens drivkraft gir gjerne en sitrende impuls som krever handling. Irritabiliteten i denne drivkraften kommer først når handlekraften blir demmet opp. Når vi er fylt av en indre drivkraft, har vi få eller ingen uvedkommende tanker. Mange beskriver det som en følelse: «Jeg må bare gjøre det, samme hva det koster!» Den dypere drivkraften er ikke ledsaget av uro eller angst. Snarere er det en strøm av energi, impulser som vekker oss til dyst: Vi må handle! Disse signalene er så sterke at vi ikke har mulighet til å ignorere dem. Jeg kjenner det, jeg vet at det er riktig!

De fleste som leter, finner faktisk fram, om ikke alltid dit de trodde de skulle. Ett sted, uansett hvor sulten du er, kommer du til et metningspunkt der uro blir til ro. Det gikk slik med meg, og det går slik med deg, tror jeg. Gradvis blir valgene innsnevret. Du blir til som individ gjennom dine valg. Modning og livserfaring hjelper de fleste: Det blir gradvis lettere å være våken for de riktige mulighetene som åpner seg. Vi lander i det vi kan kjenne igjen som «mitt landskap», her vil jeg være, dette er for meg!

Alder og medfølgende visdom vil over tid gjerne lede til ro og forløsning. Jeg har sett mange modnes på denne måten.

Min far sa det slik i en av våre siste samtaler: «Jeg føler at jeg har fått gjort det som lå i meg, det som var mine muligheter. Jeg har fred med det jeg valgte.» Og det står ikke så ille til med oss, dersom vi skal bruke samtaler på dødsleiet som målestokk. De fleste jeg har snakket med, har en stor grad av fred med de store valgene i livet. Vi lander, stort sett. Men kanskje de generasjonene som kommer nå, vil trenge litt mer bevisstgjøring og skjelneevne enn det som har vært nødvendig hittil. I vår moderne globale virkelighet er mye av det som glimrer, ikke nødvendigvis gull.

Derfor er veien til indre ro knyttet til store og små valg. Det finnes en overflod av tilbud og muligheter der ute. Noe av det viktigste du kan gjøre, er derfor å bestemme deg for hva du skal la ligge, hva du kan slippe taket i. Hvem vet, kanskje hjelper du andre til å gjøre det samme?

Hva er så ro? Ro er en dyp forankring i oss selv. Ros sender oss ikke opp i ekstase, eller kritikk ned i svarte hull: Vi kan leve like greit med 1000 som med 0 likes. Vi er avslappet i muskler og vev. Tankelivet og følelsene hviler som et stille tjern. Vi har fred med oss selv og andre.

I de følgende kapitlene vil jeg ta for meg det jeg mener skal til for å skape varig ro, hvordan vi kan finne den gode, indre tilfredsheten som holder over tid: hva du trenger å vite, hva du trenger å gjøre, hvem du trenger å være – eller bli. Framfor alt gjelder det å lande i en tilstand der du kjenner at du er fornøyd med å være den du er. For meg er denne tilstanden nær knyttet til indre stillhet, og jeg vil dele noen refleksjoner om stillhet i kapittel 2.