Eirik Husby Sæther

Judaskysset

Kriminalroman

Eirik Husby Sæther

Judaskysset

Kriminalroman

Til Christian

– min bror

I

Frelseren

Majorstua kirke minnet henne om døden. Slike steder kjente hun mest fra begravelser, og hun var ganske sikker på at hun snart måtte holde sønnens avskjed i et lignende lokale. Hun ventet en stund utenfor kirken. Fasaden var strippet for utsmykninger, kun tårnet bar en gullfarget urskive. Det enkle stålkorset over klokkerommet lignet mer på et dueslag enn et krusifiks når fuglene slo seg ned på tverrstykket.

Langs Kirkeveien var Bymiljøetaten i gang med å sage ned døende, svarte lindetrær fra alleen, og flere steder sto råtne stubber tilbake. Veisaltet fra snøen som snart var smeltet vekk, hadde ødelagt alt liv. Det var et bilde på hvor dødelige gatene i Oslo kunne være.

Inngangsdøren i utskåret tre var tung å åpne, men var ikke alle kirkedører det? Hun svelget klumpen i halsen og gikk inn i våpenrommet. Det var dystert og kaldt, og hun hastet inn i det nyoppførte tilbygget bak sideskipet, der ovnene sendte varme strømninger som gjorde henne trøtt.

I enden av korridoren fant hun en dør på venstre hånd som sto på gløtt. På dørbladet var det hengt opp et A4-ark; Støttegruppe for pårørende, sto det i maskinskrevne bokstaver.

Hengslene knirket da hun snek seg inn i det sterile, hvite samtalerommet. Det virket som møtet hadde startet, for pårørendegruppen hadde plassert stolene i ring. Hun måtte ha surret med tiden, igjen. Bekymringene gjorde henne så utmattet at hun ved et par anledninger hadde gått fra døren ulåst. Kjøleskapet hadde av og til blitt stående åpent gjennom natten, og en gang hadde komfyren vært påslått i mange timer uten at hun var klar over det.

Det var bare én annen mor i rommet. Hun hadde gått her i flere år sammen med ektemannen, men han var ikke her i dag. Den tredje moren i deres lille gruppe var heller ikke til stede. Hun hadde snakket om at det ikke hjalp, at hun heller ville prøve å late som om barnet hennes ikke fantes. Ganske ofte hadde hun tenkt det samme.

Den andre moren ga henne et slitent smil og blunket ustanselig for å klarne det utmattede blikket. Huden under det venstre øyet hadde et blålig skjær. Hun kunne ikke ha sovet skikkelig på ukevis.

Hun gløttet bort på ordstyreren, den eldre mannen som liksom skulle fortelle dem at det ikke var barna deres som løy, stjal, skjelte dem ut og trakasserte dem, men rusen. Ungene var fullstendig uten skyld, som om de var besatt av en djevel, en Judas, og foreldrene måtte lære seg å skille mellom mennesket og rusmisbrukeren. Men hvor lett er det å holde det ene fra det andre, når de to delene har vært ett i så mange år?

Da hun skulle sette seg, fikk hun øye på en ung mann helt nederst ved utgangen. Han må ha gått feil, tenkte hun. Anonyme Narkomane holdt møter i den samme kirken på onsdager, kanskje var han for ruset til å vite hvilken dag det var, og ordstyreren var for høflig til å fortelle ham det.

Så oppdaget hun det bestemte, klare blikket. Han hadde ikke stoff i blodet, og de kjøttfulle kinnene fortalte at han ikke kunne ha hatt det på lenge.

«Da tror jeg vi begynner,» sa ordstyreren og nikket oppmuntrende til henne. Hun satte seg med knærne samlet og la hendene på lårene, akkurat som den andre moren. Den unge mannen holdt armene i kors over brystet, og det så ut som han tygde på en tyggegummi, men hun forsto at det var de bakerste jekslene som gnisset.

«Hvordan går det med dere?»

Ingen svarte, den andre moren blunket bare enda mer iherdig og gutten skar tenner. Den skjærende lyden ga henne gåsehud på underarmene.

«Forrige gang snakket vi om at det er lov å ha det bra. Og det er lov å si at det går bra, selv om dere har en i familien som strever. Dere må ta et valg. Velge om dere skal lide i fellesskap med familiemedlemmet, eller om dere skal tillate dere å ha gode stunder. Vi kalte det frikvarter forrige gang, en pause fra sorgen. Har noen gått på kino den siste uken? Eller en konsert? Spist middag sammen med noen?»

Den andre moren begikk en nybegynnerfeil, hun knep for hardt med øyelokkene, og da virket blunkingen mot sin hensikt og fremkalte tårer istedenfor å holde dem tilbake.

«Nei, jeg har ikke gjort noe fint siden sist,» svarte den andre moren med gråten i halsen.

«Har det skjedd noe?» Ordstyreren gjorde tonefallet så mykt at det nesten ble syngende.

Hun hadde lurt på hvem han var og hva han fikk ut av dette frivillige arbeidet. For et par møter siden hadde de snakket om at en kunne bli avhengig av sorgen og rollen som sørgende. Det var den eneste måten de kunne vise kjærlighet på overfor et barn som ikke ville ha annet enn penger til dop. Kanskje ordstyreren var blitt avhengig av dem. De ga livet hans en mening, en følelse av å være til nytte, et inntrykk av å være betydningsfull.

«Han kom på døren min i går og sa han hadde fått behandlingsplass på Origosenteret, men han trengte fire hundre kroner til togbilletten. Det ligger i Svinndal, og hvis han ikke dukket opp i løpet av dagen kom han til å miste plassen.»

«Hva gjorde du?» spurte ordstyreren.

«Jeg skjønte jo at det var en løgn, NAV ville selvfølgelig ha gitt ham rekvisisjon til toget. Så jeg sa nei. Da truet han med å gå til Oslo S og sette en overdose, og han skrek at det ville være min skyld om han døde.» All hulkingen hennes gjorde ordene utydelige, men de som satt her var gode til å forstå gråtkvalt tale.

«Du gjorde det rette,» sa ordstyreren. «Ikke bidra til å opprettholde misbruket.»

«Men selv om jeg vet at det var løgn, klarer jeg ikke å fri meg fra tanken. Hva om det var sant?»

«En mor vil alltid tenke det beste om sitt barn. Dette har vi snakket om før.» Ordstyreren gjorde tonefallet enda mykere. «Vi har et nytt medlem i gruppen.» Ordstyreren rettet blikket mot den unge mannen.

«Et familiemedlem døde for tretten dager siden,» sa han kort med flakkende blikk.

Den andre moren betraktet ham lenge. «Hva følte du?» spurte hun ham. Det rykket til i huden under hennes venstre øye og den blå fargen begynte å skinne.

Det oppsto en kort pause før hun la til: «Lettelse?»

*

Han sto ytterst på perrongen, langt unna menneskene ved stasjonsbygningen som var opplyst av lampene på overbyggene. Lengst ute på rampene fantes det ingen belysning, Jernbaneverket ville ikke legge til rette for at rusmisbrukere brukte plassen til å sette sprøyter.

Refleksstripene nederst på feltbuksen hadde han smurt inn med skokrem så de ikke skulle gi gjenskinn når togene passerte. Han åpnet den store lommen på låret og trakk opp nattoptikken. Reimen ble strammet rundt hodet rett over ørene.

De mørke omgivelsene fikk ulike fasetter av grønt, og der det faktisk var lys oppsto hvite flekker. Variasjonene gjorde at han kunne se den flate sletten av jernbanespor, også ytterkanten av plassen der det var dreneringsgrøfter.

Du kunne aldri stole på junkiene. De kunne være hvor som helst, til alle døgnets tider, og ingen måtte se ham. Det var derfor han ikke brukte lommelykt under rekognoseringen. Han kunne ikke tiltrekke seg noens oppmerksomhet.

Toget kom farende forbi Gamlebyens falmede kalkfasader, ut av mørket og inn på Oslo S, de skarpe, gule frontlyktene ble til lysende eksplosjoner i okularene. Han trakk av seg optikken og la utstyret tilbake i lommen.

Det slo i skinnene da togsettet ble geleidet inn på spor nummer 18, Göteborg-togets siste stopp. Lufttrykket tvang ham til å ta et skritt bakover.

Etter få sekunder hadde halepartiet passert ham og toget seilte kontrollert inn på stasjonen. Maskineriet pustet tungt ut og dørene spratt opp. En strøm av skygger veltet ut av vognene og ble til en sammenhengende bølge som skylte over perrongen.

Kort tid senere lå plattformen øde tilbake. Om ti minutter ville toget gå videre til Halden, og føreren måtte flytte seg fra den forreste vognen til den bakerste, som da ville fungere som førervogn og styre settene ut fra Oslo S.

Han speidet nedover perrongen en siste gang. Så smalt de harde skosålene mot en tverrliggende sville da han hoppet ned i sporet, og det knaste i den våte singelen mens han skrittet bortover skinnegangen mot den bakerste vognen. Snøen hadde begynt å smelte for en uke siden, men fuktigheten satt fremdeles igjen i bakken.

Han falt ned på kne ved plogen som skulle hindre at gjenstander havnet under toget og gjorde skade på understellet, eller at mennesker eller dyr ble overkjørt.

Plogen skrådde ned mot skinnene, men glipen var stor nok til at han kunne stikke armen innunder. Han krafset mot baksiden av platen. Hver gang han gjorde dette, var han redd for ikke å finne pakkene. Han ville aldri bli trodd hvis forsendelsen hadde løsnet underveis fra Göteborg til Oslo.

Neglene skrapte mot det kalde metallet. Der var de. Han røsket av gaffateipen. De to pakkene veide 150 gram hver og hadde en samlet gateverdi på over tre hundre tusen kroner.

Pakkene kunne ikke være tyngre, da ble risikoen for at de løsnet under transporten, for stor.

Han åpnet bukselommen på det andre låret og slapp dem nedi. Så karet han seg opp på beina, tok seg bort til perrongen og skulte nedover plattformen.

En sigarett glødet drøyt hundre meter unna, og en ubrutt røykspiral steg mot taklampen i overbygget. Lyset kastet rutete skygger for det var spent opp netting under taket så duene ikke skulle gjemme seg oppunder mønet.

I et byks var han oppe på perrongen og gikk mot stasjonsbygningen. Pakkene gjorde små hopp i lommen for hvert skritt.

Lokføreren kastet sigaretten på bakken, trampet på den og kom ham i møte. Det dunkle lysskjæret ga skallen hans en gyllen farge.

«Sitter det noen rusmisbrukere der ute?» spurte lokføreren og stanset opp. Han myste mot enden av perrongen.

«Det er ingen der.»

«Godt. Det er vel bare et spørsmål om tid før en rusa stakkar faller ned i sporet og blir påkjørt.»

«Ville uansett ikke vært den største tragedien,» svarte vekteren.

Lokføreren nikket. «Ha en god vakt.»

«Takk. God tur til Halden.»

Det var nå han måtte tilbakelegge den mest risikable strekningen. Det å hoppe ned på sporet i tussmørket og rive løs pakkene fra plogen, bekymret ham lite, men nå måtte han bevege seg blant folk, gjennom flytogterminalen og ned til Østbanehallen. Han var ikke trygg før han kom til kulvertene under Oslo S; en labyrint av trange, lave murganger som ble brukt til å trekke kabler og strømledninger.

Han gikk med stive skritt gjennom flytogterminalen. Hjertet hamret mot den harde platen i den skuddsikre vesten. Det var politiets hundepatruljer han fryktet. For å trene bikkjene i å søke etter narkotika, gikk de ofte streifturer ved oppbevaringsboksene inne på Oslo S. Om en av schæferne markerte på ham, hadde de skjellig grunn til mistanke.

Gnissingen fra pakkene ble plagsomt støyende. Han fulgte passasjen som gikk forbi de stengte skrankene til Forex. Rommet med oppbevaringsboksene dukket opp til høyre, det farligste hinderet. Han begynte å gå raskere og var bare noen meter fra rullebåndet ned til Østbanehallen, snart ville han se den rødmalte jerndøren.

Atriet til Østbanehallen åpenbarte seg foran ham, med rekker av butikkboder og smale gater mellom utsalgsstedene. Det buede glasstaket ble til et speil på grunn av den mørke kveldshimmelen. Lamper som hang fra takbjelkene lyste på hvelvingen og lignet stjerner.

Plutselig runget en aggressiv gjøing like bak ham, idet han la hånden på gelenderet. Når som helst kunne noen gripe tak i skulderen hans eller rope på ham, kanskje ville betjenten slippe narkohunden.

Båndet gled ulidelig sakte ned i atriet og sansene ble skjerpet. Han merket hvordan hårene på underarmen strittet, svetteperlene som sildret nedover ryggsøylen, tærne som krummet seg og blodet som strømmet gjennom de svulmende venene i tinningene.

Men ingen hånd tok tak i ham. Det var ikke en narkobikkje, men utysket til en narkis i grå lue og oransje boblejakke som hadde kommet ut fra internettkafeen. Dyret gjødde på alle i nærheten og slepte den hengslete eieren etter seg.

Endelig kunne han låse opp ståldøren og legge hånden på dørklinken. Den fuktige, kjølige luften fra kulvertene slo mot ham, og en rotte pilte unna lyset som sivet inn bak ham.