Pia Pedersen

4

Skjebnestier

Håp og bedrag

Personer

Solenga

Lovise, seriens hovedperson (f.1893)

Lars, hennes bror (f.1891)

Gudmund, hennes fosterfar (f.1856)

Johanna, hennes fostermor (f.1859)

Nergården

Fredrik, husbonde (f.1863)

Elsa, hans kone (f.1868)

Johan, deres eldste sønn (f.1888)

Ola, deres sønn (f.1890)

Magda, hans kone (f.1890)

Mari, deres datter (f.1891)

Margrethe, deres datter, Lovises venninne (f.1893)

Ingeborg, deres datter (f.1896)

Kjersti, deres datter (f.1899)

Hella

Konrad, husbonde (f.1855)

Helene, hans kone (f.1865)

Amund Olafsen, deres nevø, klokker i bygda (f.1889)

Olaug Olafsen, deres niese (f.1899)

Plassen

Per, bror til Lovises fosterfar (f.1857)

Brita, hans kone (f.1860)

Håkon, deres eldste sønn (f.1885)

Viktor, deres sønn (f. 1888)

Andre

Jette, sladrekjerring i bygda (f.1860)

Herr Glomstad, eier en stor gård på Skjerva (f.1867)

Jorunn, gikk sammen med Lovise på skolen (f.1893)

Hildur, ei synsk gammel kone som bor alene i skogen (f.1840)

Jansen, bygdas skolelærer (f.1858)

Slik sluttet forrige bok:

Lovise skulle akkurat til å smette forbi da Mari løsnet siste rest av stoffet hun hadde rundt seg og lot det falle til gulvet. Så satte hun hendene i korsryggen, strakte hele overkroppen bakover og sukket tilfreds.

Et uforvarende gisp kom opp gjennom halsen på Lovise. Det fikk Mari til å virvle rundt og dra kjolen opp foran brystet. Som om hun nektet å innse at det var altfor sent å skjule det hun hadde under.

«Har du itte lært å banke på? Drive sånn og snoke! At du itte skammer deg, Lovise!»

Lovise fikk fortsatt ikke blikket bort fra Maris mage, enda den nå var delvis skjult bak kjolestoffet. Det måtte ha fått den andre til å skjønne hva hun hadde sett, for nå tok hun et langt skritt fremover mens hun hyttet med neven.

«Hvis du sier et eneste ord om dette, Lovise, så sverger je på at je kommer tel å fortelle alle som vil høre hva det var je så ved kapellet!»

Der og da kunne ikke Lovise brydd seg mindre om hvem som fikk greie på hendelsen i kapellet. Hun hadde bare én klar tanke i hodet: «Er det Amund som er faren?» plumpet hun ut med.

Mari fnyste høyt. «Hva trur du sjøl da, Lovise? Trur du han er i stand tel å sette unge på noen?»

Det prikket og banket i bakhodet. Om han … Hun svelget og svelget.

Jesus Kristus! Skulle hun ikke selv hatt blødningene sine for to eller tre uker siden?

Lovise klorte seg fast i dørkarmen, som om det kunne hjelpe henne ut av tankekaoset. Hun hadde hørt folk si at helt sikker kunne man ikke være før blødningene hadde uteblitt minst to ganger. Likevel var hun ikke et øyeblikk i tvil om svaret på Maris spørsmål.

Amund var definitivt i stand til å sette unge på noen!

1

Hadeland, februar 1911

«Har du mista stemmen?» kom det ergerlig fra Mari.

Ja, tenkte Lovise. Det hadde hun.

«Herregud, Lovise,» fortsatte Mari klagende. «Hva er det for noe med deg egentlig?»

Lovise slapp prøvende taket i dørkarmen og registrerte litt forundret at hun fremdeles sto oppreist.

«Je er bare itte helt i form,» svarte hun skjelvende. «Det var derfor je gikk opp hit, for å hvile meg litt.»

Mari himlet med øynene. Så kom hun rett mot henne og tok et bestemt tak i døren. «Ja, her inne er det i hvert fall opptatt,» sa hun hardt, før hun smelte den igjen bak seg.

Lovise vaklet bakover og famlet desperat i mørket noe å holde seg i. Hun måtte finne veien ned trappen og vekk herfra.

Endelig kjente hun trappegelenderet mot hånden. Bena skalv under henne da hun forsiktig forflyttet seg trinn for trinn nedover. I gangen var det tent en liten lampe på veggen, som ga litt lys slik at hun kunne se hvor hun satte føttene.

Det lød musikk, dans og høye stemmer fra bryllupsfesten på andre siden av veggen, men Lovise orket ikke å gå inn dit. Sakte sank hun ned på det nederste trappetrinnet mens hun omtåket flyttet hendene ned til magen.

Hun hadde jo fryktet dette. Rett etter at hun og Amund hadde delt leie. Men så hadde hun brutt med ham, og etter det hadde hun gjort alt hun kunne for å styre tankene over på andre ting.

Det knirket i trappetrinnene bak henne, og like etterpå ålet Mari seg forbi. Så spratt hun lettvint ned på gulvet. Hun hadde fått på seg kjolen igjen, så Lovise. Den runde magen var helt borte. Lovise stirret uforstående mot det nesten flate kjolelivet.

«Veit du hvor dum du ser ut når du sitter sånn og gaper?» spurte Mari syrlig.

Lovise trakk pusten. «Hvor langt på veg er du?»

«Det har itte du noe med! Og du sier itte noe om det her. Hører du?»

Lovise bare ristet på hodet. Akkurat nå hadde hun ikke krefter til å ta igjen, uansett hva Mari sa.

Mari kastet på nakken, svinset inn på kjøkkenet og smelte døren hardt igjen etter seg.

Lovise bøyde hodet og kikket ned på hendene som fortsatt lå rundt magen. Svetten piplet i hodebunnen. Om ikke faren hadde kastet henne på dør tidligere, kom han garantert til å gjøre det nå!

Hva skulle hun gjøre da? Flytte inn på Nergården med lausungen sin?

Tanken klemte all luft ut av henne. Det var ille nok at naboene hadde gitt fra seg Solenga som husmannsplass for hennes og Lars sin del og i alle år latt dem komme og gå som de ville. De skulle slippe å belemres med dette i tillegg.

Veggene presset seg nærmere og nærmere.

Hun måtte ha luft!

I et byks spratt hun opp og strenet bort til alt yttertøyet som hang ved veggen. Febrilsk lette hun frem kåpen sin, slengte den rundt seg og styrtet på dør.

Kulden slo imot henne da hun kom utenfor, og i mørket var det bare så vidt hun kunne skimte veien. Likevel klarte hun ikke å sakke på farten. Det var som om kroppen måtte løpe. Hun ville flykte, selv om hun godt forsto at hvor hun enn beveget seg nå, ville det lille livet i magen følge med. Det gikk det ikke an å løpe ifra, og det gikk ikke an å gjøre ting ugjort heller. Hun hadde jo nærmest tryglet Amund med seg inn på låven den gangen. Det var ingen andre å skylde på enn seg selv. Det var hun som hadde brutt med ham også.

Nei, seg selv gikk det ikke an å løpe ifra, tenkte Lovise mens hun fortsatte i vill fart nedover bakkene. Den kalde vinterluften iste nedover i halsen, og til slutt nektet kroppen å holde tempoet oppe. Øynene hadde vennet seg til mørket, og nå kunne hun se at hun hadde løpt et godt stykke nedover i bygda.

Hun strevde med å finne igjen pusten mens hun gikk videre. Snart var hun helt nede ved Elgsjøen. Først da hun kunne skimte konturene av bygningene på Hella, stanset hun. Husbondfolket var i bryllupet på Nergården, men det var mørkt i vinduene i kårboligen også. Amund hadde nok lagt seg, tenkte hun. Men det røyk fortsatt fra pipa. Forsiktig løftet hun hånden opp mot halssmykket hun hadde fått av ham og trillet den lille perlen mellom fingertuppene.

Det var som om bena styrte seg selv oppover gårdsveien, og før hun visste ordet av det, sto hun nedenfor trappen ved kårboligen. Hånden la seg på gelenderet, og bena fortsatte de få trinnene opp på trammen.

Hånden løftet seg, og knokene banket høylytt mot treverket.

Slagene runget i ørene. Himmel og hav, hva var det egentlig hun hadde tenkt å si når han åpnet? God kveld, Amund. Je kommer bare for å fortelle deg at du skar bli far og lurte på om du kanskje kunne tenke deg å bryte den forlovelsen allikevel?

Hun kunne høre skrittene hans på innsiden, og så slo døren opp.

*

Lars gikk ut igjen på kjøkkenet og søkte med blikket i forsamlingen. Så rart at han fortsatt ikke kunne finne søsteren noen steder. Han sukket da blikket hans nok en gang streifet faren, eller fosterfaren var vel en riktigere betegnelse. Han satt med glasset sitt ved bordet og klagde høylytt til sidemannen over hvor udugelig øvrigheten var.

Lars minnet seg selv på at han ikke trengte å skamme seg over den mannen lenger. De var ikke i slekt i det hele tatt. Gudskjelov!

Lars gikk ut igjen i stuen. I døren møtte han Johan, men han visste heller ikke hvor Lovise var. Dansegulvet var fullt av folk. Noen av karene begynte å bli godt påseilet, og kvinnene strevde med å holde dem på sømmelig avstand.

På andre siden av rommet fikk han øye på Viktor. Han lente seg mot vinduskarmen mens han helte innholdet fra glasset sitt rett ned i halsen.

Lars trakk pusten og gikk bort til fetteren.

Lars prøvde seg på et smil. «Veit du hvor Lovise er hen?»

«Hæ?»

«Je tenkte at hu kanskje hadde gått opp tel Solenga for å se etter mor. Men nå har hu vøri borte så lenge. Veit du noe om det?»

Viktor ristet på hodet. Lars sukket oppgitt. Så fortet han seg å smette forbi.

I det samme oppdaget han Margrethe, som sto langs veggen til venstre for ham. Hun hadde åpenbart stått og kikket på ham, for da han møtte blikket hennes, smilte hun forsiktig. Øynene hennes blinket, og de lyse krøllene vippet seg nedover de smale skuldrene.

Lars trakk pusten dypt og satte kursen mot henne. Allerede før han var helt fremme, rakte Margrethe hånden sin mot ham. Han bannet lydløst. Hun trodde åpenbart at han hadde tenkt å be henne opp til dans igjen, men nå hadde han jo allerede danset tre danser med henne.

«Har du sett Lovise?» spurte han fort.

Margrethe dro lynraskt hånden sin til seg igjen og ble mørkerød i ansiktet.

«Nei, itte på ei lang stund. Kanskje hu har gått opp tel mor deres?»

«Det var det je tenkte òg, men nå har hu vøri borte ganske lenge. Det er skolelærar’n som har spurt etter henne, ser du.»

«Skolelærar’n? Hva var det han ville?»

«Det veit je itte.»

En hånd la seg på skulderen hans. «Leiter du etter Lovise?»

Han snudde seg og så på Mari. Hun sto og skjøt brystene sine fremover mens hun la hodet på skakke.

«Ja, har du sett henne?»

«Ja, hu satt i trappa i stad og påsto at hu itte var helt i form.»

«Var hu itte i form?»

Mari himlet med øynene. «Det var det hu sa.»

«Ja, da får je gå og se om je finner henne der.»

«Si ifra hvis je skar hjelpe deg å leite, da,» sa Margrethe. Øyevippene flagret lett mot de blussende kinnene.

Han svelget. «Ja, je sier ifra hvis je itte finner henne.» Så satte han kursen ut gjennom kjøkkenet igjen.

Da han kom ut i gangen, oppdaget han skuffet at det slett ikke satt noen i trappen. Men kanskje søsteren kunne ha satt seg lenger opp?

Han tok to trinn om gangen, men da han kom opp på avsatsen i midten, innså han hvor dumt han hadde tenkt. For det var jo helt mørkt resten av veien. Han skulle akkurat til å snu da han hørte at det knirket i gulvplanken rett innenfor døren til Margrethes sovekammers.

Han skammet seg litt over at han faktisk kjente igjen den lyden. Men etter at faren hadde kastet ham ut, hadde han jo delt værelse med Johan når han var hjemom fra tømmerhoggingen, og da var det bare en tynn vegg som skilte de to rommene. Han kunne høre nesten alt Margrethe foretok seg der inne.

«Lovise?» hørte han en stemme si.

Lars sperret opp øynene. Var det der søsteren var? Hadde hun med seg et mannfolk? Resten av trinnene tok han i to lange steg.

«Er du her?» spurte stemmen videre.

Lars stanset på toppen av trappen og holdt pusten. Han kunne høre lyden av en tennstikke som ble tent. Et svakt lysskjær fra den blafrende flammen syntes gjennom døråpningen. Han tok det siste skrittet frem og stakk hodet inn gjennom åpningen.

En viss lettelse bredte seg da han oppdaget at søsteren ikke befant seg inne på kammerset. Det var likevel tydelig at den andre der inne, hadde forventet å finne henne der. Han sto med tennstikken i hånden og stirret forundret på Margrethes tomme seng.

«Hva er det du gjør?» spurte Lars med en ekkel følelse i magen.

Den andre virvlet rundt. Tennstikken slukket, og mørket omsluttet dem igjen.

«Je trudde kanskje at søstera di lå her og sov,» var forklaringen. «Hu gjorde det i stad, nemlig.»