Niels Christian Geelmuyden

Spermageddon

Forplantningsevnen i fritt fall

Niels Christian Geelmuyden

Spermageddon

Forplantningsevnen i fritt fall

Reisen

Det er forunderlig å tenke på at alle mennesker blir til på den samme måten, ved at en sædcelle trenger inn i et egg. Slik ble dine foreldre til. Slik oppsto du. Og slik ble dine eventuelle barn eller barnebarn unnfanget. De fleste foreldre vil si at ingen opplevelser i livet overgår det å få barn. Ofte bruker mennesker ordet «mirakel» for å beskrive opplevelsen av at et nytt menneske kommer til verden. Selv har jeg vært så heldig å bli far to ganger, først til en datter og så til en sønn. Selv om en mann kan oppleve seg som avmektig og utenforstående under fødselen, er man likevel der og da en svært berørt del av historien om livet og slekters gang.

Alle organismer ser ut til å være styrt av et ønske om å forplante seg og føre slekten videre. Om det ikke hadde vært slik, ville artene naturligvis forsvunnet fra jorden. For noen år siden så jeg et naturprogram om pingviner. Det gjorde varig inntrykk å se hvordan de beskyttet egget mot vinterstormene og den ekstreme kulden de var omgitt av på Sydpolen. Ikke noe annet lot til å gi deres liv mening og retning. Egget var grunn god nok til å holde ut. Slik er det for en stor del også med mennesker. Mange av oss drømmer om å få etterkommere, og vier i høy grad våre livskrefter til dem hvis ønsket blir oppfylt. Problemet jeg ønsker å tematisere i denne boken, er at stadig flere mennesker og andre skapninger ikke får ønsket oppfylt. De er det man kaller ufrivillig barnløse. En vesentlig årsak ser ut til å være at sædcellene i avtagende grad makter å unnfange nytt liv.

De er ikke synlige med det blotte øyet. Men vi vet hvor de holder til og hvordan de frigjøres for å kunne utføre sitt oppdrag. Vi har forstått at de ligner på rumpetroll i mikroskopet, og at det finnes enormt mange av dem. Til hverdags kaller vi dem sædceller eller spermier. Mens kvinner blir født med mellom én og to millioner egg i hver av sine eggstokker, et tall forskere anslår er redusert til 72 000 når kvinnene runder 30 år, skal menn produsere sædceller kontinuerlig fra puberteten. Forskerne ser ut til å være enige om at det tar rundt 90 dager for kroppen å lage en sædcelle. Men kroppen lager ikke én og én. Nei, den ferdigstiller normalt 1000 sædceller i sekundet. En massefabrikasjon av de helt sjeldne. Målet er å levere opptil 300 millioner av krabatene dypt inne i kvinnen gjennom det som på fagspråket kalles ejakulasjon. Det er som å ha en hel stjernehop av mulige barn og menneskeliv mellom bena. Men det forutsetter at den rette kommer seg helt frem til målet.

Sædcellenes svømmetur frem til egget er en utrolig reise. Turen er bare 18 centimeter lang, men sædcellene er kroppens aller minste celler. Det finnes titalls millioner av dem i én eneste milliliter sæd hos de fleste av oss. Det er også de eneste cellene i kroppen som er konstruert for å utstøtes og klare seg på egen hånd i en dramatisk fremmed omgivelse. Sædcellene må svømme rundt tusen ganger sin egen lengde for å nå målet. Skulle jeg gjennomført samme reise, ville jeg måttet ta nesten ti svømmeknapper ved første gangs forsøk. Det betyr at de må være i god form. Den befruktende sædcellen skal svømme gjennom livmorsekretet fra øverst i skjeden, gjennom livmorhalsen, videre gjennom livmoren og opp i riktig eggleder. Flere millioner faller fra. Forskerne mener at mange ikke har som mål å nå frem, men isteden baner vei for de friskeste som kommer bak. De raskeste gjennomfører kraftprøven på tre kvarter. De tregeste bruker tolv timer. Sædcellene kan holde seg levende i opptil en uke.

Man står overfor en slagmark av de sjeldne, med et mannefall man ikke har sett maken til i noen verdenskrig. Hvis 200 millioner sædceller blir ejakulert, anslår forskere at mellom 15 og 45 millioner er friske nok til å kunne befrukte kvinnens egg. En vesentlig del av utfordringen består i at hvite blodlegemer hos kvinnen begynner å angripe inntrengerne, som dessuten brått befinner seg i et svært syrlig miljø. Av de mange millionene anslår man at bare 400 overlever i vagina, hvorav 40 når helt frem til egget. Her handler slaget om hvilken celle som klarer å presse seg inn og unnfange nytt liv.

Sædcellen er en relativt ny oppdagelse. Det var den nederlandske oppfinneren av mikroskopet, Anton van Leeuwenhoek, som oppdaget fenomenet en dag i 1677. Han undersøkte småting som hodelus og biebrodder da kollegene oppfordret ham til å se nærmere på menneskesæd. Leeuwenhoek utsatte oppgaven, da han som vitenskapsmann mente at den ville være usømmelig. Lang tid skulle gå før han en dag undersøkte sin egen sæd. Anton van Leeuwenhoek skal ha blitt dypt sjokkert da han så at det svømte små vesener med hode og hale i væsken. Var det bittesmå dyr eller bakterier? Kunne det tenkes at han var alvorlig syk? Rommet han millioner av mulige padder mellom bena? Eller kunne det være åleyngel? Forskeren ble såpass rystet over det kolossale antallet «animacules» i væsken at han kviet seg for å fortelle om funnet. Til slutt kontaktet han presidenten av Det kongelige vitenskapsakademi i London i et brev med denne ordlyden: «If your Lordship should consider that these observations may disgust or scandalise the learned, I earnestly beg your Lordship to regard them as private and to publish or destroy them as your Lordship sees fit.»

Heldigvis besluttet presidenten at funnet skulle publiseres i tidsskriftet Philosophical Transactions året etter. Et helt nytt kapittel ble dermed innledet i den biologiske vitenskapens historie. Det hører historien til at ingen lærde forsto hva det var Leeuwenhoek hadde observert. Fortsatt skulle det gå 150 år før man oppdaget egget hos kvinnelige pattedyr. Først i annen halvdel av 1800-tallet skulle man forstå hvordan mennesker formerer seg. Spekulasjonene rundt hva de ørsmå krabatene kunne være for noe, ble mange og absurde. I en mannsdominert verden var det mange som mente at væsken inneholdt komplette minimennesker som ble implantert i kvinnen for modning, som boller i en ovn. Ja, at det faktisk var mannen som laget alle barn. Illustratøren Nicolaas Hartsoeker tegnet slike ørsmå rumpetrollmennesker i 1695.

Svært langsomt og gradvis skulle innsiktene komme til å danne seg. Først på 1960-tallet oppdaget forskere for eksempel proteinet dynein, som gjør det mulig for sædcellene å bevege seg. Professor Charles Lindeman ved Oakland University forklarer tregheten med at det på verdensbasis bare fantes noen dusin forskere innen sædområdet på 1960-tallet. Sus over feltet skulle det bli først da man gradvis forsto at sædcellene i avtagende grad var i stand til å utføre sin oppgave. Like fullt er det fortsatt mye man ikke vet. Biologiprofessor Scott Pitnick har forsket på sædceller i mer enn 20 år. «Vi vet fortsatt nesten ingenting om sædens funksjon, hva den gjør», konstaterte Pitnick i 2017. Selv er professoren så oppslukt av sitt tema at han har tatovert en gedigen sædcelle med lang hale langs hele utsiden av høyre arm.

Infertilitet defineres gjerne som manglende evne til å oppnå svangerskap til tross for jevnlig ubeskyttet sex i minst ett år. I minst halvparten av tilfellene blir det antatt at nedsatt sædkvalitet er hovedårsaken. Standardkravene til normal sædkvalitet var i henhold til WHO i 1999 disse: For det første skulle sædkonsentrasjonen være minst 20 millioner sædceller per milliliter. For det andre skulle avgitt sædmengde ved ejakulasjon være minst to milliliter. For det tredje skulle minst halvparten av sædcellene være svømmedyktige. For det fjerde skulle minst 15 prosent ha normal form, og for det femte skulle minst 75 prosent være levende. Av disse kravene kan man trekke den slutning at både kvantitet og kvalitet tilskrives betydning.

Kravene til normal sædkvalitet skulle bli markant redusert fra 1999 til 2010. Minstekravet ble redusert til 15 millioner sædceller per milliliter. Avgitt sædmengde ble redusert til minst 1,5 milliliter. Andelen svømmedyktige sædceller ble redusert til minst 32 prosent. Bare fire prosent av sædcellene skulle fra 2010 ha normal form, og 58 prosent være levende.

Normal sædkvalitet var altså noe helt annet i 2010 enn i 1999. Særlig påfallende var det at kravet til andel sædceller med normal form ble redusert til mindre enn en tredjedel av hva det var elleve år tidligere. Dette var ikke første gang WHO reduserte kravene. I 1980 reiste WHO krav om at 80,5 prosent av sædcellene skulle ha normal form, og at 60 prosent skulle være bevegelige. Kravene ble justert også i 1987 og 1992. Særlig skulle den massive reduksjonen i kravene fra 1999 til 2010 avstedkomme kritikk fra fagmiljøet internasjonalt. Det skyldes dels at nedjusteringen baserte seg på et begrenset antall sædprøver og dessuten var belemret med metodologiske svakheter. Primært var imidlertid kritikerne urolige for at færre ufrivillig barnløse nå ville bli henvist til fertilitetsbehandling. Noe man kan ha mistanke om at var blant siktemålene. WHO poengterer at god sædkvalitet ikke gir noen garanti for graviditet. Dårlig kvalitet medfører heller ikke automatisk at man forblir barnløs.

Det er, som du forstår, mange måter å måle sædkvalitet på. I tillegg til de ovennevnte kravene er det mange forskere som måler såkalte DNA-skader eller DNA-integrering. Da rettes fokuset mot arvestoffet i sædcellene. Et mulig utslag av slike DNA-skader fremkom i en britisk studie som ble presentert i januar 2019. Her undersøkte man sæden til 50 menn i parforhold hvor den kvinnelige partneren hadde opplevd tre uønskede aborter etter hverandre innen tyvende uke. Normalt har man trodd at det er infeksjoner eller immunproblemer hos kvinnen som ligger til grunn i slike tilfeller. Sæden til de 50 undersøkte mennene viste seg å inneholde dobbelt så mange DNA-skader som tilfellet var i kontrollgruppen. Som det fremkommer av kriteriene, må det regnes som normalt at mange sædceller er døde, og at majoriteten har unormal form. «Hvis sædkvaliteten er god, har gjerne rundt ti prosent av cellene normal form», opplyser klinikksjef Jon Hausken ved Klinikk Hausken. Man skulle kanskje tro at et svært høyt antall sædceller betyr det samme som veldig god sædkvalitet. Slik er det ikke. Også for mange sædceller kan medføre infertilitet. Det medisinske nettstedet WebMD regner like fullt et lavt antall sædceller som hovedårsak, etterfulgt av faktorene nedsatt bevegelighet og unormal form. Interessant vil noen også synes det er at mennesker har færre normalt formede sædceller enn andre dyr.

Blant fertilitetsforskere er det gjenstand for debatt hvilke aspekter ved sædkvaliteten som har størst betydning. I en studie fra 2006 ble konstatert at betydningen av antall sædceller per milliliter utgjorde 44 prosent, mens bevegeligheten utgjorde 15 prosent. En gjennomgang av forskningslitteraturen konkluderte i 2015 at så mye som 90 prosent av mannlig infertilitet ser ut til å ha sin forklaring i et lavt antall sædceller. Mange forskere er i årenes løp blitt enige om å vektlegge andelen bevegelige og normalt formede sædceller som helhet. Sædanalyse er uansett den mest anvendelige metoden som foreligger når man vil undersøke mannlig infertilitet. Ni av ti tilfeller avdekkes på denne måten.

Sæden testes ved at man leverer en ferskest mulig prøve på et laboratorium. Det er enighet om at sædkvaliteten varierer til dels betydelig også hos helt friske menn gjennom dagen, måneden og ulike årstider. I en studie ble det konstatert at sædkonsentrasjonen, det vil si antallet spermier per milliliter, hos et individ kan variere med hele 39 prosent. Derfor avgir man gjerne flere prøver med noen ukers mellomrom. Det finnes også tester som kan utføres hjemme. Disse regnes ikke for å være like nøyaktige som tester utført på en klinikk.

Etter en sædanalyse kan man bli presentert for flere fremmedartede begreper. Et av dem er azoospermia. Det betyr at man ikke har noen sædceller i det hele tatt. En tilstand som rammer én prosent av den mannlige befolkningen, men 15 prosent av infertile menn. Et annet begrep er oligospermia. Det betyr at man har svært få sædceller. Dysspermia betyr at en stor del av sædcellene har dårlig bevegelighet eller unormal form. Asthenozoospermia brukes som diagnose på menn hvor mindre enn 32 prosent av sædcellene beveger seg effektivt, definert som minst 25 mikrometer i sekundet. Aspermia innebærer at man mangler sædvæske. Ja, sæden består ikke bare av sædceller, men også av væske.

I virkeligheten utgjør sædcellene, selv om det er millioner av dem, normalt bare én prosent av sædvæsken. Resten består av 200 ulike proteiner, så vel som mineraler og vitaminer. Her finner man normalt blant annet vitamin C, kalsium, sitronsyre, fruktose, magnesium, kalium, nitrogen, natrium, fosfor, sink og vitamin B₁₂. Noe av hensikten med denne kraftpakken er å livnære sædcellene. Mengden av ulike næringsstoffer i sædvæsken varierer med alder, kroppsvekt, kosthold og livsstil. Forskere antar at det høye innholdet av basiske næringsstoffer også er ment å skulle nøytralisere det syrlige miljøet i vagina, svekke immunresponsen og overbevise kvinnekroppen om at invasjonen ikke er fiendtlig. Virkningen kan se ut til å være videre enn som så. I 2002 ble det for eksempel publisert en studie som konkluderte at kvinner som praktiserer sex uten bruk av kondom, har en lavere forekomst av depresjon enn kvinner som har beskyttet sex. Forekomsten av depressive symptomer ble på det nærmeste halvert. Funnet ble tilskrevet humørjusterende hormoner i sæden, absorbert i vagina. Forskningsleder Gordon Gallup presiserte at de på ingen måte ville fraråde mennesker å bruke kondom, da både uønsket svangerskap og kjønnssykdommer klart vil kunne utgjøre en større belastning enn vinningen ved å dempe eventuell depresjon.

To celletyper som man sjelden hører tale om, har stor betydning for kroppens produksjon av sædceller. Disse to celletypene vil av den grunn nå og da nevnes i bokens fortsettelse. Den ene gruppen kalles sertoliceller. De holder til i testiklenes sædrør, er oppkalt etter den italienske fysiologen Enrico Sertoli, og har en viktig funksjon under modningen av sædceller. Det innebærer at de forankrer, beskytter, ernærer og stimulerer sædcellenes forløpere, slik at de utvikler seg til fullmodne spermier. Det hører også til sertolicellenes arbeidsoppgave å fjerne defekte spermier fra sædrørene. Den andre gruppen kalles leydigceller og er oppkalt etter den tyske anatomen Franz von Leydig. Deres rolle i testiklene er å stimulere produksjonen og utskillelsen av det mannlige kjønnshormonet testosteron. Leydigcellene utvikles på fosterstadiet, men aktiveres først i puberteten.

Testosteronet styrer blant annet utviklingen av mannens kjønnsorganer, muskler, hårvekst, stemmeleie, sexlyst og sædproduksjon. Det er derfor ingen overraskelse at mange menn med lav sædkvalitet også viser seg å ha et lavt testosteronnivå. Internasjonalt ser det ut til å være slik at fallende sædkvalitet er forbundet med fallende testosteronnivå. Mange menn med lav sædkvalitet lar seg forlede til å innta testosteronmidler for å rette opp i det hele. Som jeg vil komme tilbake til, later dette til å være et uklokt valg. Nedsatt sædkvalitet handler primært om redusert sannsynlighet for å bli far. Problemet er at det samtidig handler om mye mer. Forskning tilsier dessverre at det også disponerer for flere alvorlige sykdommer og redusert livslengde. Vel så alvorlig er det at nedsatt sædkvalitet rammer opplevelsen av og identiteten knyttet til det å være mann.

Klinikksjef Ursula Bentin-Ley har merket dette på nært hold i Dansk Fertilitetsklinik. «Selvbildet til menn rammes hvis de får vite at de ikke kan få barn», sier hun. Opplevelsen av å være mann handler ifølge Bentin-Ley i høy grad om å kunne få barn og gjøre sine kvinner gravide. Mange av hennes mannlige klienter skammer seg slik over tilstanden at de ikke vil snakke med andre om det. I Norge har noen modige menn valgt å stå frem.

Steinars historie

Steinar Olsen fra Flatanger var 32 år da han i 2011 forelsket seg i Jolanta fra Litauen. Det var fem år siden sist han hadde hatt en kjæreste. Jolanta tok med sin to år gamle sønn Kevin og flyttet inn hos ham.

Steinar hadde hatt lyst på barn siden han var 20. Gjennom flere år forsøkte de å få barn. Jolanta gjennomgikk en undersøkelse som fastslo at feilen ikke lå hos henne. Ettersom hun allerede hadde en sønn, var ikke det så overraskende. Steinar kviet seg for å gjennomføre en tilsvarende test. I 2015 brøt Jolanta opp og flyttet tilbake til Litauen.

Da innså Steinar at hun var hans store kjærlighet, og at han måtte undersøke om feilen lå hos ham. Hvilket den gjorde. Problemet lot til å handle om et uvanlig lavt testosteronnivå. Legene ved Spiren klinikk i Trondheim konstaterte at sæden til Steinar ikke inneholdt en eneste levende sædcelle. En tung beskjed å få.

«Man kjenner seg litt mindre som en mann», sier Steinar.

Legene håpet å finne sædceller i testikkelvevet. Heller ikke der fant de noen. Jolanta og Steinar gjenopptok kontakten. Han hadde skrinlagt håpet om å bli far da gynekologen Liv Bente Romundstad foreslo å sette ham på en østrogendempende kur. Denne behandlingen brukes ellers hovedsakelig på kvinner med brystkreft. Steinar skulle bli blant de første i Norge som forsøkte metoden. Hver dag i syv måneder inntok han brystkreftmedisinen Tamoxifen. I januar 2018 hadde Steinar tilstrekkelig mange sædceller til at mikroinjeksjon i egget lot seg gjennomføre. Høsten samme år ble det nygifte paret foreldre til lille Oskar.

Kanskje har de også flere barn i vente, håper Steinar. I hvert fall har paret sørget for å fryse ned to av de virksomme sædcellene. Steinar er på det rene med at han ikke er alene om å ha sterkt nedsatt sædkvalitet. Samtidig er han blant de få som har våget å stå frem. «Dette er jo et tema det er flaut å snakke om, det kan jeg ikke legge skjul på», sier han. «Men jeg håper det at vi har fortalt vår historie, gjør at flere menn tør å søke hjelp når de sliter med å få barn. Det er bedre enn å leve med usikkerheten.»

Ole Martins historie

Ole Martin Sætnan kom til verden en varm sommerdag i 1991. Thora Knutsdottir så dagens lys knappe to år senere. Begge skulle komme til å velge restaurant og matfag på videregående. Thora ble servitør og Ole Martin kokk. Slik gikk det til at de i 2014 møttes under lærlingtiden på restauranten To Rom og Kjøkken i Trondheim. Først da de begynte å pendle sammen til jobben, ble de kjærester og etter hvert gift.

Da Thora hadde sluttet med p-piller i halvannet år uten at det forelå tegn til befruktning, ante det paret at noe var galt. Undersøkelsene viste at alt var orden med Thora. Som 25-åring fikk Ole Martin i 2016 vite at sædkvaliteten hans var dårlig. Så dårlig at han ikke kunne forvente å få barn på naturlig måte. Ole Martin gikk helt i kjelleren, følte at han hadde ødelagt alt og tenkte at de måtte skilles. Han ville ikke hindre Thora fra å få barn.

Kokken valgte lenge å holde nyheten for seg selv. Det skyldtes at han følte seg redusert som mann. Flere ganger ba han Thora om å finne en annen. Hun valgte å holde fast ved ham. I 2017 knyttet håpet seg til at prøverørsbehandling vil kunne være en løsning. Thora opplever at omgivelsene har bagatellisert følelsene som har oppstått rundt den ufrivillige barnløsheten.

Ole Martin valgte etter en stund å stå frem med sin historie på parets matblogg og i Adresseavisen. Her kunne man lese at den ellers selvsikre og glade kjøkkensjefen gråt i tre timer da han fikk vite at han var steril. Hjemme mistet Ole Martin livsgnisten og gleden i tiden som fulgte. Han følte seg verdiløs – opplevde seg som hjemmehørende i Hell på en annen måte enn før. Responsen på innlegget var overveldende. Paret skulle på den måten forstå at de langt fra er alene om å slite med problemet.

Et sterkt økende antall par rundt om i verden har problemer med å få barn. Opptil 15 prosent av alle vestlige par ble i 2012 anslått å være infertile. Tradisjonelt har man i de fleste samfunn antatt at feilen ligger hos kvinnen. Denne forestillingen er å regne som avleggs. I Frankrike ble det allerede ved inngangen til 1990-tallet fastslått at feilen hos 58 prosent av barnløse par var å finne hos mannen. Da hadde man undersøkt nærmere to millioner mennesker i tre franske regioner. For to tredjedeler av norske par med infertilitetsproblemer blir det anslått at redusert sædkvalitet er en medvirkende årsak.

Verdens helseorganisasjon (WHO) har konstatert at ett av fire par i den fruktbare fasen av livet, bosatt i verdens utviklingsland, opplever å være barnløse etter å ha forsøkt å få barn i fem år. WHO forespeiler at infertilitet i løpet av dette århundret vil bli den tredje mest utbredte, alvorlige tilstanden etter kreft og hjerte-kar-sykdommer. Globalt blir det anslått at 80 millioner par, eller 160 millioner mennesker, nå er ufruktbare.

Høsten 2017 ble det fastslått at én av fire norske menn fortsatt ikke har fått barn når de er 45 år gamle. Blant kvinner er andelen én av seks. Andelen barnløse menn på 45 år har på én generasjon dermed økt fra 14 til 25 prosent. Blant kvinner på samme alder har det vært økning fra 9 til 15 prosent. En utbredt forklaring på barnløsheten er at mange kvinner venter for lenge med å bli gravide. Fagdirektør Per Magnus i Folkehelseinstituttet mener at dette langt fra er forklaring god nok. «Kanskje er det økningen av miljøgifter som har svekket fruktbarheten», foreslår han. Alt i alt er det, uavhengig av alder, nesten tre ganger så mange barnløse menn som kvinner. Noen barnløse oppgir at de ikke ønsker barn, men andelen begrenser seg til mellom fem og ti prosent.

I vår tid kjenner nesten alle noen som sliter med å få barn. Ett av fem norske par anslås å være ufrivillig barnløse. For Europas del har man lenge konstatert at situasjonen gjelder ett av seks par. Mange tyr til det som kalles assistert befruktning. Årlig gjennomføres i Norge rundt 7000 slike behandlinger. De senere årene er rundt 2000 barn blitt unnfanget på den måten hvert år. Av tallene kan det utledes at mindre enn en tredjedel av behandlingene fører til befruktning og fødsel. Graviditet lar seg ikke oppnå for alle, men rundt 75 prosent lykkes med å få barn etter stimuleringsforsøk gjennom fem år. I Norge utgjør nå assistert befruktning om lag fire prosent av alle fødsler. I Danmark nærmer andelen seg én av ti.

Forretningsbladet The Economist opplyste i 2009 at man innen ti år, hvis fallet i fruktbarhet fortsetter på samme måte, vil kunne passere det punktet som sikrer global reproduksjon av menneskeheten. Mye taler for at bladet fikk rett. Ja, noen studier taler dessverre for at fallet faktisk er brattere enn det var for ti år siden.

Del 1

Mannefall

Sommeren 2017 kunne medier over hele verden fortelle at sædkvaliteten i den vestlige verden var mer enn halvert i løpet av de siste 40 årene. Særlig urovekkende var det at funnet ikke knyttet seg til én enkelt studie. Det er jo slik innenfor vitenskapen at enkeltstudier iblant kan gi et skjevt bilde. Funnet var basert på en gjennomgang av til sammen 185 studier gjennomført i Europa, Nord-Amerika, Australia og New Zealand fra 1973 til 2011. Alt i alt omfattet studiene sædprøver fra 42 935 menn bosatt i 50 land. Man står overfor den største studien som noen gang er gjennomført på området.

Forskerne ønsket å danne seg et bilde av situasjonen i alminnelighet, og valgte bredt anlagte studier blant for eksempel soldater og studenter fremfor data fra fertilitetsklinikker. De valgte også å fjerne alle studier hvor ulike aldersgrupper ble målt mot hverandre. Måler man 20-åringer mot 40-åringer, kommer gjerne de unge best ut. Konklusjonen var at den gjennomsnittlige sædkonsentrasjonen hadde sunket med 52,4 prosent og samlet antall sædceller med 59,3 prosent i løpet av 38 år.

Professor Allan Pacey ved University of Sheffield innrømmet at han hittil hadde stilt seg skeptisk til alle rapporter som viser at sædkvaliteten er fallende. «I lys av denne omfattende nye studien er jeg ikke lenger like skeptisk», fastslo Pacey. Andre eksperter betegnet funnet som sjokkerende og etterlyste umiddelbare oppfølgingsstudier av hva som kan ligge til grunn. Det samme mente studiens hovedforfatter Hagai Levine. «Dette er et helseproblem som er gått under radaren», sa han. Mens en vestlig gjennomsnittsmann i 1973 hadde 99 millioner sædceller per milliliter, var tallet 38 år senere redusert til under det halve. Hele 40 prosent hadde mindre enn 40 millioner, en kategori menn som ofte gis betegnelsen «underfertile». På 1930-tallet sorterte bare 15 prosent av menn inn under den kategorien.

En av medforskerne, epidemiologen Shanna Swan, påpekte at det foruroligende ved funnet ikke begrenser seg til nedsatt forplantningsevne. Fallende sædkvalitet kan være et signal om andre helseproblemer. Mange studier har i årenes løp knyttet redusert sædkvalitet til økt risiko for nedsatt levetid. Forskerne bak studien mener det avkrever interesse at stadig flere vestlige menn er blitt rammet av testikkelkreft de siste 40 årene. Man har mistanke om at det er en sammenheng.

Et vesentlig funn i studien var at fallet bare ser ut til å gjelde i den vestlige verden. Man har ikke observert tilsvarende fall i Sør-Amerika, Afrika eller Asia, men forskerne understreker at det også er utført færre studier i disse verdensdelene. Det er med andre ord grunn til å anta at fallet knytter seg til faktorer som har sin hovedutbredelse i vår del av verden. I studien fremhevet man hormonforstyrrende kjemikalier, sprøytemidler, temperatur, kosthold, stress, røyking og kroppsvekt som mulige forklaringer.

«Hvis vi ikke endrer måten vi lever på, samt miljøet rundt oss og kjemikaliene vi utsettes for, er jeg veldig bekymret for hva som vil skje i fremtiden», sa Levine. Hvis nedgangen fortsetter, mener han at menneskeheten står i fare for å dø ut.

En dansk studie målte sædkvaliteten til nærmere 5000 vernepliktige fra 1996 til 2010. Her fant man ingen nedgang, men påviste tvert om en liten oppgang fra 43 til 48 millioner sædceller per milliliter. En av forskerne bak studien, Niels Jørgensen, påpekte at de kanskje ikke oppdaget nedgangen fordi danske gutter i utgangspunktet har et lavt spermtall. Bare én av fire unge dansker har det forskerne karakteriserer som optimal sædkvalitet. Hos 15 prosent er kvaliteten så dårlig at de ikke vil kunne bli fedre uten fertilitetsbehandling. Vel så urovekkende er det at 40 prosent av danske menn i 2018 anslås å ha så dårlig sæd at de antagelig vil ha problemer med å få barn. Det vil i praksis si mindre enn 40 millioner sædceller per milliliter. Ingenting taler for at det hjelper å vente. «Hvis du har ekstremt dårlig sædkvalitet, er det stor risiko for at det hurtig blir verre», sier Jørgensen.

Det hører helhetsbildet til at danske forskere i 1992 påviste et dramatisk fall i menns sædkvalitet de siste 50 årene. Forskeren Elisabeth Carlsen og hennes kolleger gjennomgikk da 61 tidligere studier fra 1938 til 1991. Studiene omfattet nesten 15 000 menn fra 21 land. Under utvelgelse av studiene vektla forskerne at mennene ikke skulle ha søkt om eller fått fertilitetsbehandling. Konklusjonen var at gjennomsnittlig antall sædceller var blitt redusert fra 113 millioner per milliliter i 1938 til 66 millioner i 1991, altså en tilnærmet halvering.

Den danske studien ble i sin tid kritisert. Man mente at forskerne i for stor grad hadde vektlagt små undersøkelser. Tiden mellom sædprøve og forrige utløsning ble ikke oppgitt i alle. Det har, som jeg vil utdype senere i boken, betydning for resultatet. Noen har også påpekt at det er vanskelig å sammenligne måleresultater fra ulike laboratorier basert på forskjellige metoder. Kritikerne Ian Tummon og David Mortimer mente at kvalitetskontrollen ved slike analyser hadde endret seg over tid, og fremhevet det påfallende ved at antallet sædceller lot til å være generelt nedadgående fra 1961. Veterinæren Brian Setchell skulle mange år senere komme de danske forskerne til unnsetning ved å påpeke at de samme målemetodene rutinemessig var blitt brukt til å måle sædkvaliteten blant husdyr. Man hadde ikke funnet et tilsvarende fall blant storfe og griser i noe tidsrom de siste 60 årene. Blant sauer hadde man påvist en svak økning. Setchell konkluderte at fallet i sædkvalitet blant mennesker derfor må ha sin årsak i andre forhold enn dem husdyrene lever under. Forskeren Shanna Swan og hennes kolleger skulle ved årtusenskiftet utvide datagrunnlaget i den danske studien med ytterligere 40 studier og samtidig kontrollere funnet for en rekke mulige feilfaktorer. Resultatet var i påfallende grad identisk med funnet til Carlsen åtte år tidligere.

Funnet i den danske studien ble uansett bekreftet gjennom undersøkelser i andre vestlige land. En fransk studie konkluderte i 1995 at sædkvaliteten ble redusert med to prosent årlig fra 1973 til 1992. Da tok man hensyn til sædkonsentrasjon, andel bevegelige spermier og andel med normal form. Nesten samtidig ble det presentert en skotsk studie som trakk en tilsvarende konklusjon. Det samsvarer med at forskere i 2002 kom frem til 62 millioner som gjennomsnittet blant britiske menn. Noe som tilsvarte en reduksjon på 29 prosent fra 1989.

I 1999 fastslo den danske storavisen Information at sædkvaliteten blant menn på 30 år var vesentlig dårligere enn blant menn på 50. «Det er overraskende, da vi ellers har antatt at sædkvaliteten avtar med alderen», uttalte legen Jens Peter Bonde ved Arbejdsmedicinsk Klinik i Århus. Undersøkelsen omfattet 9600 menn født mellom 1950 og 1970. Forskerne konstaterte at sædkvaliteten mest sannsynlig ble nedsatt allerede da mennene var i mors liv.

Allerede før årtusenskiftet forelå det altså et vell av studier som viste at det fort gikk feil vei. De første som påviste et betydelig fall, var forskerne Kinloch Nelson og Raymond Bunge i 1974. Her påviste man mer enn en halvering fra annen del av 1950-tallet til 1972. Samlet antall gikk i gjennomsnitt fra å ligge over 300 millioner til under 140.

Den globale meta-analysen fra sommeren 2017 kan med andre ord vanskelig ha slått ned blant myndigheter og medier som lyn fra klar himmel. Ja, det var endatil slik at en meta-analyse i regi av Pallav Sengupta og to andre forskere fra 2016, basert på 138 studier mellom 1980 og 2015, påviste en samlet nedgang i sædkonsentrasjonen på 57 prosent. Meta-analysen konstaterte interessant nok også en nedgang i Afrika, Sør-Amerika og Asia. Unntaket var Australia, hvor sædkonsentrasjonen viste en svakt oppadgående tendens (0,11 prosent). I Sør-Amerika noterte man en moderat nedgang på fire prosent. Mest overraskende var det at sædkonsentrasjonen i Afrika hadde sunket med mer enn 72 prosent. Noe forskerne satte i forbindelse med at de fleste studiene var blitt gjennomført i Nigeria, hvor man har slitt med infeksjoner, kjønnssykdommer og hormonforstyrrelser.

Interessant er det også at Nigeria, som det vil utdypes i underkapittelet om muggsoppgifter, tilhører den fuktige midtre delen av Afrika som blant fagfolk ofte kalles «infertilitetsbeltet». I 2015, da den mannlige infertiliteten i Storbritannia ble anslått å ligge på mellom 10 og 15 prosent, konstaterte man at andelen infertile menn i denne delen av Afrika lå mellom 20 og 35 prosent. Det er et funn jeg vil vende tilbake til i det underkapittelet hvor jeg tematiserer muggsoppgifter som mulig årsak til fallende mannlig forplantningsevne. Sengupta og hans medforskere kunne ikke tilby noen forklaring på tendensen i de ulike verdensdeler, men presiserte at forskningsmaterialet var klart størst for Nord-Amerika, Europa og Asia.

Blant franske 35-åringer ble det i 2005 konstatert at gjennomsnittet lå på 50 millioner sædceller per milliliter. Det hadde da falt fra 74 millioner i 1989, altså en reduksjon på nesten to millioner årlig. Også tilstanden blant unge sveitsiske menn er kritisk. 17 prosent har færre enn 15 millioner sædceller per milliliter. Gjennomsnittet ligger på 47 millioner. «Det er viktig å forstå at menn med færre enn 40 millioner sædceller per milliliter vil behøve vesentlig mer tid enn andre på å gjøre sin partner gravid», uttalte professor Serge Nef, en av forskerne bak studien.

Oppunder jul i 2018 ble det konstatert at nesten hvert tiende barn i Danmark nå lages på en klinikk. «Det er jo helt feil og må endres på», sa professor Søren Ziebe ved fertilitetsklinikken på Rigshospitalet. Infertilitet er ifølge Ziebe nå den dominerende kroniske sykdomstilstanden blant personer mellom 25 og 44 år. Han nøler ikke med å kalle det en folkesykdom. «Og vi ignorerer det totalt», sier Ziebe. Han har stått i spissen for en kampanje som tar sikte på å informere både menn og kvinner om tilstanden.

Det står altså ikke særlig bra til med sædkvaliteten blant danske, franske og sveitsiske menn, men hvordan forholder det seg i Norge? Allerede i 2006 ble det fastslått at unge nordmenn har den dårligste sæden i Europa. Dette samtidig som vi er i verdenstoppen når det gjelder forekomst av testikkelkreft. Fra tidligere studier vet man at menn med dårlig sædkvalitet har 20 ganger høyere risiko for å utvikle testikkelkreft enn andre menn. Hver femte unge nordmann hadde i 2006 mindre enn 20 millioner sædceller per milliliter. Hele 40 prosent hadde mindre enn 40 millioner. Svenske, finske, litauiske og estiske menn hadde vesentlig høyere sædkvalitet.

Hvordan stemmer så de nedslående studiene om fallende sædkvalitet med hvor mange barn som faktisk fødes? Statistisk sentralbyrå kunne våren 2018 konstatere at fruktbarheten blant nordmenn er rekordlav. I 2017 ble det født 2300 færre barn enn året før. Det innebar en fruktbarhetsrate på 1,62 barn per kvinne, det laveste som noen gang er målt. Nedgangen var usedvanlig stor sammenlignet med tidligere år. For første gang på mange år sank fruktbarheten i alle aldersgrupper. Tidligere har tendensen vært at fruktbarheten går ned blant kvinner i 20-årene, samtidig som den øker blant kvinner i 30-årene. Fallet fortsatte ved at det i 2018 ble født 1500 færre enn året før. Fruktbarhetstallet hadde dermed sunket til 1,56.

Skal befolkningsveksten i Norge opprettholdes uten innvandring, er det enighet om at nordmenn gjennomsnittlig må få minst 2,1 barn. Det har ikke skjedd siden midten av 1970-tallet. Fødselsunderskuddet er siden 1980-tallet hovedsakelig blitt kompensert ved innvandring. Det har i praksis medført at 17 prosent av alle nordmenn i 2017 hadde innvandringsbakgrunn. Ettersom innvandringen til Norge avtar, er det grunn til å forvente at befolkningsveksten vil bli negativ de kommende årene.

Den laveste fruktbarhetsraten finner man i Singapore med 0,83, etterfulgt av Hongkong (1,19), Sør-Korea (1,26), Polen (1,32), Japan (1,41) og Hellas (1,43). Med 1,56 følger altså ikke Norge så langt bak. Interessant er det også at man på listen hovedsakelig finner rike og urbane samfunn med vestlig levesett og høy forurensningsgrad. I en studie fra 2016 ble det fastslått at fertilitetsraten i EU og Japan snart vil falle under det nivået som gjør en opprettholdelse av de ulike befolkninger mulig. I USA er bildet mer sammensatt ved at den hvite befolkningen har sunket under nivået for opprettholdelse, mens fertiliteten foreløpig er klart bedre blant innbyggere av spansk og afrikansk avstamning.

Hva så med Asia, hvor de fleste mennesker på jorden faktisk er bosatt? Tidlig i 2019 ble det kunngjort at folketallet i Kina faller for første gang på 70 år. Nedgangen var på 1,3 millioner i 2018. Det utgjør ingen umiddelbar trussel mot verdens mest folkerike nasjon, med nesten 1,4 milliarder innbyggere, men faller i tid sammen med at antallet kvinner i fruktbar alder ventes å avta med 39 prosent i de nærmeste ti årene. Dette som følge av ettbarnspolitikken landet gjennomførte fra 1979 til 2016 for å få bukt med befolkningseksplosjonen. Anslag fra The Chinese Academy of Social Sciences tilsier at den kinesiske befolkning, med dagens fertilitetsrate på 1,6, i 2065 vil være tilbake på nivået fra 1990-tallet. Det vil i så fall si 200 millioner færre kinesere enn i dag.

Kvaliteten på sædprøvene ved kinesiske fertilitetsklinikker har falt dramatisk på kort tid. I 2001 var 56 prosent av kinesiske menn kvalifisert til å donere sæd. I 2015 hadde andelen sunket til 18 prosent. Allerede i 2008 kunne man lese om jingzi weiji eller «spermakrise» i kinesiske nyhetsmedier. Ved sædbanken i Fudan hadde i 2018 bare ti prosent av giverne under 35 år en sædkvalitet som innfridde kravene. I Beijing innfridde mindre enn 20 prosent minstekravet. Kinesiske sædbanker holder seg vel å merke til minimumskravet fra WHO ved inngangen til 1980-tallet. Det gjør man dels for å spare penger og dels for å sikre kvinnene graviditet. «Det er et udiskutabelt faktum at antallet sædceller per milliliter faller globalt», konstaterer andrologen Qi Guangchong. Andelen infertile par i Kina har økt fra tre prosent på 1990-tallet til nærmere 15 prosent i 2018.

FN spår at India vil overta rollen som verdens mest folkerike land allerede i 2022. I 2018 lå de «bare» 100 millioner bak Kina. Problemet er at også India sliter med fallende fertilitet. Raten er mer enn halvert siden 1970-tallet. Ettersom raten ventes å falle til 1,78, blir det antatt at også Indias befolkning vil synke. 25 millioner indiske par er i øyeblikket ufrivillig barnløse. Mindre enn 30 prosent av mennene har sæd av normal kvalitet. Fertilitetsforskeren Sama Bhargava mener at barnløshet i høy grad handler om offentlig helse. Tilstanden ødelegger ifølge Bhargava både folks ekteskap og liv. Fedme og diabetes antas å ha en stor del av ansvaret. I tillegg påpeker forskeren Sonia Malik at kunstgjødsel og sprøytemidler har uheldig effekt. Miljøgifter kan ifølge Malik være forklaringen på at indiske kvinner gjennomsnittlig får menopausen fem år før vestlige. De eldes ganske enkelt fortere. I 2012 fantes det 3000 fertilitetsklinikker i India, men eksperter mener at antallet med letthet kunne flerdobles.

Allerede i 1998 ble det slått alarm i Japan. En studie fastslo at bare fire prosent av menn i 20-årene hadde en sædkvalitet som innfridde kravene fra WHO. Blant menn mellom 37 og 53 var andelen ni. Hovedproblemet var andelen av bevegelige celler. Her var kravet fra WHO 50 prosent. Blant japanske menn i 20-årene var andelen 27. Oppunder jul i 2016 kunne japanske medier fortelle at det for første gang siden 1899 ville bli født mindre enn en million japanere i løpet av et år. En ny bunn skulle bli nådd da det i 2018 viste seg å bli født 921 000. Alt i alt sank den japanske befolkning med 448 000 mennesker i 2018. Statsminister Shinzo Abe beskrev situasjonen som en nasjonal krise. Som følge av akutt mangel på arbeidskraft har myndighetene åpnet grensene for flere hundretusen.

Høsten 2018 ble helhetsbildet forsterket gjennom en studie i The Lancet. Her gjennomgikk man fertilitetsraten i alle verdens land fra 1950 til 2017. Mens den gjennomsnittlige raten var 4,7 i 1950, hadde den falt til det halve i 2017. Mest interessant er det kanskje at raten i nesten halvparten av landene nå er såpass lav at befolkningene gradvis vil avta og forsvinne hvis det fortsetter slik. I 1950 var det ingen land som befant seg i denne kategorien. Professor Christopher Murray karakteriserte funnet som overraskende og bemerkelsesverdig. For Vest-Europas del ble det fastslått at gjennomsnittet i de fleste landene befinner seg rundt 1,7. Forskerne antar at man hovedsakelig står overfor tre årsaker: lavere barnedødelighet, med tilhørende lave barnekull, bedre adgang til prevensjon og høyere utdannelse/yrkesaktivitet blant kvinner. Man skulle også tro at legalisert abort har hatt sin betydning. Det påfallende er at man sjelden snakker om avtagende forplantningsevne.

I virkeligheten forholder det seg slik at stadig flere land er avhengige av betydelig innvandring for å unngå en fallende befolkning bestående av stadig flere eldre. I Europa er situasjonen sammensatt. Prognosene tilsier at Storbritannias befolkning vil øke fra 64 millioner i 2013 til 80 millioner i 2060, mens befolkningen i Tyskland antas å synke fra 81 til 70 millioner. Forbundskansler Angela Merkel vektla nettopp dette da hun i 2015 besluttet å åpne grensene for en million flyktninger, hovedsakelig fra Syria. Det handler ikke bare om å kompensere for fallende fertilitet, men om å skaffe arbeidskraft og skatteinntekter i en økonomi som omfatter en stadig økende andel eldre. Nesten 60 prosent av Tysklands innbyggere antas å være over 65 år i 2060. Andelen vil i så fall bli nesten doblet fra i dag. Selv om Merkels beslutning om å motta en million syrere var omstridt da den ble fattet, kunne forskere allerede tre år senere fastslå at Tyskland vil behøve 400 000 nye arbeidsinnvandrere hvert år fremover for å holde hjulene i sving og økonomien konkurransedyktig.

Antagelig kan man ikke forvente at disse vil komme fra Øst-Europa, slik de ofte før har gjort. Der finner man ifølge FN de ti landene som synker fortest i innbyggertall. Ifølge de siste anslag fra FN i 2018 vil befolkningen i Bulgaria, Latvia, Moldova, Ukraina, Kroatia, Litauen, Romania, Serbia, Polen og Ungarn falle med mellom 15 og 23 prosent de neste 30 årene. Det betyr at nærmere 25 millioner mennesker vil forsvinne. Befolkningen i disse landene har i utgangspunktet sunket med mer enn 10 prosent siden 1989. «Det er en befolkningsnedgang som tidligere aldri har funnet sted i fredstid», sier forskeren Tomas Sobotka.

FN har anslått at verdens befolkning vil passere elleve milliarder innen 2100. Mange eksperter mener at FN tar feil. En av dem er professor i klimastrategi ved Bedriftsøkonomisk Institutt, Jørgen Randers. «Verdens befolkning vil aldri nå ni milliarder», uttalte han i 2019. Han spår at menneskeheten vil toppe seg med åtte milliarder i 2040, for deretter å synke til fire–fem milliarder ved neste århundreskifte. Randers får støtte fra demografiprofessor Wolfgang Lutz i Wien. Ekspertene tror at FN har undervurdert den fertilitetsmessige betydningen av global urbanisering. 2007 utgjør et historisk skillepunkt på den måten at majoriteten av jordens befolkning da var bosatt i byer. Tolv år senere er andelen oppe i 55 prosent. Det kan bety at to tredjedeler av verdens befolkning i 2050 vil være bosatt i byer. Det påvirker fertiliteten fordi folk i byer får færre barn enn man gjør på landet.

Hva den fallende sædkvaliteten angår, har mønsteret avtegnet seg tydeligere for hvert år. Høsten 2018 ble det presentert en studie hvor forskere hadde gjennomgått sædprøver fra to fertilitetsklinikker i USA og Spania fra 2002 til 2017. Antall menn som søkte behandling hadde i dette tidsrommet syvdoblet seg fra 8000 til 60 000. Gjennomsnittsalderen var i begge tilfeller 36 år. Skeptikere til tidligere studier har ofte innvendt at antall millioner sædceller per milliliter ikke nødvendigvis gir noe eksakt bilde av faktisk fruktbarhet. Det skyldes blant annet at man ikke tar hensyn til sædcellenes svømmeferdigheter. Studiens hovedforfatter Ashley Tiegs påpekte derfor at man i denne undersøkelsen hadde valgt å måle antallet bevegelige sædceller, da det forteller langt mer om forplantningsevnen. Studien konkluderte at andelen menn med mer enn 15 millioner bevegelige sædceller per milliliter hadde sunket fra 85 til 79 prosent. Minst like urovekkende var det for Tiegs og hennes kolleger å oppdage at andelen menn med mindre enn fem millioner bevegelige sædceller hadde økt markant. Dette er menn som ikke vil ha mulighet til å bli fedre uten assistert befruktning.

Forskere fra mange land har altså gjennom flere tiår visst at sædkvaliteten er hurtig avtagende. Det har i merkelig liten grad preget samfunnsdebatten. Man kan riktignok lese oppslag i ulike medier hver gang en ny studie bekrefter tendensen, men det har ikke medført at studioene i radio og fjernsyn fylles av folk som debatterer om dette kan være punktum for menneskeheten. Det tilkommer omtrent samme type oppmerksomhet som en rentejustering fra Norges Bank. Kanskje kan det ha sin årsak i at den fallende sædkvaliteten også bebuder et annet fall. Mannfolk har gjennom alle tider foretrukket å skylde på kvinnen når man ikke lykkes å få barn. Det har medført at lite forskning er blitt nedlagt på å undersøke årsakene til mannlig infertilitet, og tilsvarende mye er gjort på de kvinnelige årsakene. Man vet rett og slett mer om kvinnelig infertilitet, samtidig som man har et større oppbud av behandlinger å tilby.

Helt siden Aristoteles har det vært vanlig å betrakte mannen som overdådig frøspreder og kvinnen som mer eller mindre fruktbar jordbunn. Innenfor denne virkelighetsoppfatningen har det fremstått som naturlig å holde jorden mistenkt for mangler hvis frøene ikke spirer. Vår forståelse av forplantningen har mildt sagt vært skrinn. Sædcellene ble som tidligere nevnt oppdaget først i 1677. Egget hos kvinnelige pattedyr ble oppdaget i 1827, men også da skulle forestillingen om de virile, aktive sædcellene og det passive egget lede mistanken over på kvinnen. Man har simpelthen regnet fertilitet som en mannlig egenskap og infertilitet som et kvinnelig problem. «Hun kunne ikke gi ham barn», har man sagt. Det har vært forbundet med skam i flere tusen år. Man er liksom ikke fullt så mye kvinne eller mann hvis det er umulig å reprodusere seg. Kanskje kan fraværet av debatt forklares med at mannlig infertilitet fortsatt er et tabu i vår kultur. Rutinemessig sædundersøkelse ble ikke vanlig før på 1930-tallet. Man har med andre ord ikke historisk meningsfulle data fra noe tidligere tidspunkt.

Professor Richard Sharpe ved University of Edinburgh regnes som en internasjonal kapasitet innen mannlig reproduktiv helse. Han forklarer tausheten med at maskulinitet og fertilitet fortsatt er tett sammenvevet i vår forestillingsverden. Hvis vestlige befolkninger nå og da tematiserer fallende fødselsrater, velger politikere og journalister gjerne å rette søkelyset mot bedre støtteordninger for gravide, fødende og vordende foreldre. Det vil sikkert kunne legge forholdene til rette for flere fødsler, men neppe hindre at fallet fortsetter. Selv ikke verdens rikeste befolkning kan bevilge seg bort fra at forplantningsevnen synker dramatisk, og at stadig flere er ute av stand til å få barn. Et talende eksempel i så måte er situasjonen i Sør-Korea, hvor fertilitetsraten i 2018 sank til rekordlave 0,95. Landets myndigheter har de siste 13 årene brukt 121 milliarder dollar, tilsvarende mer enn 1000 milliarder kroner, med sikte på å øke raten. Midlene har gått til støtteordninger, permisjoner og barnehager, som åpenbart ikke kan sies å ha hatt ønsket effekt. Antallet barnefødsler sank i 2018 med 8,6 prosent sammenlignet med året før.

En annen årsak til fraværet av debatt er nok at forskerne ikke vet hva fallet har sin hovedårsak i. En mengde høyst ulike faktorer holdes mistenkt. Sharpe er av den oppfatning at kosthold, livsstil, legemidler og miljøgifter – i den rekkefølgen – er vesentlige årsaker. Det finnes også dem som bagatelliserer de mange vitenskapelige funnene knyttet til fallende sædkvalitet. De viser gjerne til at studiene i liten grad er gjort på et representativt utvalg av befolkningen. Sædprøver blir ofte tatt av menn som går til fertilitetsbehandling. I tillegg kommer slike usikkerhetsfaktorer som at antallet sædceller varierer en hel del hos samme person. En annen kritisk faktor er tiden som passerer mellom utløsning og analyse. Det er også en kjensgjerning at sædkvaliteten kan variere både nasjonalt og regionalt.

Det finnes forskere som lenge har ment at forestillingen om drastisk fallende mannlig fertilitet hovedsakelig er en myte som opprettholdes av sensasjonshungrige medier. En av dem er urologprofessoren og fertilitetseksperten Harry Fisch ved Weill Cornell Medical College. I 2013 presenterte han en gjennomgang av 35 studier, hvorav åtte viste en nedgang i sædkvaliteten, 21 konstaterte ingen endring eller en oppgang, og de resterende påviste tvetydige funn. Da nyhetsmagasinet Newsweek i 2017 konfronterte Fisch med meta-analysen til Levine, lot han ikke til å ha metodologiske innvendinger mot analysen. Han erkjente at forskerne i stor utstrekning hadde kontrollert for andre mulige forklaringer, men påpekte at de kanskje ikke hadde vektlagt mer eller mindre reversible effekter knyttet til fedme, bruk av marihuana, slapp livsstil og testikkeltemperatur. Samtidig fant Fisch grunn til å dempe dommedagsstemningen ved å fremheve at 47 millioner sædceller per milliliter tross alt er mer enn det tredobbelte av hva WHO har satt som et minimum.

Flere skeptikere har i likhet med Fisch påpekt at det er nokså uvesentlig for fruktbarheten hvor mange millioner sædceller mannen er i stand til å avlevere. Helt siden 1950-tallet har imidlertid forskere erkjent at infertilitet er mest utbredt blant menn som avleverer mindre enn 70 millioner sædceller per utløsning. Forskeren Edward Tyler konkluderte i 1953 at sannsynligheten for befruktning tiltok markant hvis mengden av sædceller økte fra 70 til 200 millioner. Ved høyere antall enn 200 millioner fant man ingen bedring. En studie fra 2002 skulle bekrefte funnet. Forskeren Rémy Slama og hans kolleger undersøkte sammenhengen mellom antall sædceller og befruktning blant nærmere tusen par i fire europeiske byer. Befruktning fant sted fortere dess nærmere det samlede antallet var 200 millioner. Faller det samlede antallet under 60 millioner, er fruktbarheten bratt avtagende.

Interessant er det også at Harry Fisch, som lenge har ment at det hele er en myte og konspirasjonsteori, på sin personlige blogg har begynt å foreslå adferds- og kostholdsendringer som kan bedre sædkvaliteten. Sommeren 2018 konstaterte han rett ut at det har funnet sted en generell nedgang i kvantitet og kvalitet når det gjelder sædceller.

«Forskningen forteller oss at noe er grunnleggende galt», fastslår fertilitetsforsker og overlege Niels Jørgensen. «Vi må finne ut hva som er årsaken til at det går feil vei, men kan ikke forvente bare ett svar. Høyst sannsynlig står man overfor flere årsaker. Hver for seg kan de spille en mindre rolle, hvilket forklarer hvorfor situasjonen er såpass vanskelig å håndtere.»

I det følgende vil jeg tematisere noen av de faktorene som holdes mistenkt for å medvirke til fallende mannlig forplantningsevne.