Sophie Green

Fairvale-damenes lesesirkel

Oversatt av Sidsel Andersen

1978

13. februar | En bombe eksploderer utenfor Hilton Hotel i Sydney, Australia og dreper tre mennesker.
5. mars | «Wuthering Heights» av Kate Bush blir nummer 1 på hitlistene i Storbritannia.
18. april | Senatet i USA stemmer for å gi kontrollen over Panamakanalen til Panama.
30. april | Den demokratiske republikken Afghanistan blir proklamert.
15. mai | Tidligere statsminister i Australia, sir Robert Menzies, dør.
15. juni | Kong Hussein av Jordan gifter seg med amerikanske Lisa Halaby, som blir dronning Noor.
16. juni | Filmen Grease med John Travolta og Olivia Newton-John har premiere.
25. juli | Louise Brown, verdens første prøverørsbarn, blir født i Storbritannia.
16. oktober | Pave John Paul II blir pave nummer 264.
27. oktober | Nobels fredspris blir gitt på deling til Egypts president Anwar el-Sadat og Israels statsminister Menachem Begin.

Kapittel 1

Sybil tok en pause for å kikke ut av kjøkkenvinduet. Himmelen var blekblå, typisk for tørketiden. Før hun flyttet til Nordterritoriet trodde hun at landskapet lå i en evig stråleglans sammensatt av blodrød jord, safirblå himmel, smaragdgrønne trær og en brennende sol, som hersket over det hele. Slik var det også – men ikke samtidig.

Fargepaletten endret seg med årstidene. I tørketiden var lyset blekt om morgenen og i solnedgangen, og i regntiden var himmelen ofte så tung av skyer at det var vanskelig å si hva slags blåfarge det var på den. Når det regnet – og regnet og regnet – ble trærne så irrende grønne og jorda, til og med steinene, ble så levende av nye vekster at det var som å bo i et drivhus. I tørketiden derimot var fargen på trærne svakere, nesten som om det standhaftige bladverket følte at det ikke hadde lov til å stråle mer. Regntiden var overmakten. Den kunne gi Katherine River svulmende krefter og sende fossende kaskader av vann ned i juvene. Den ladet lufta med fuktighet og fikk folk til å føle seg som sirup. Og den kunne drepe.

Alle kjente noen som hadde omkommet i forsøket på å krysse en elv i regntiden, eller barn som hadde forvillet seg til en kulp eller en bekk de trodde de kjente godt, bare for å oppdage at det vanligvis så fredelige farvannet var omgjort til en buldrende flom, hvor det lurte utallige feller for små føtter – sammenfiltrede greiner, råtne dyreskrotter, sterke strømmer. Regntiden krevde altfor ofte livet til en uoppmerksom unge – eller en voksen. Det var det som hadde sjokkert Sybil mest da hun kom hit. Hun hadde vokst opp i Sydney, med trafikk og travelhet og hastverk, men hun hadde aldri kjent noen som hadde mistet livet på grunn av været. Bare i løpet av det første året hennes her på Fairvale Station hadde det skjedd to ganger. Det var en lekse hun kunne vært foruten. Naturkreftene i Territoriet ville alltid herske over alt og alle. Menneskene kunne forsøke å temme landskapet og årstidene etter sin vilje, men de ville mislykkes. De ville alltid mislykkes. Alt de kunne gjøre, var å underkaste seg naturkreftene og gjøre det beste ut av det som fantes der. Og det beste fantes i store mengder.

Det var umulig ikke å forelske seg i stedet. Så mange farger og motsetninger, så mange hemmeligheter og overraskelser. Hun hadde bodd der i tjueseks år, siden hun var tjuefem, og hun visste nok til å forstå at hun aldri ville bli ordentlig kjent med Territoriet, selv om det føltes som om Territoriet kjente henne. Det kjente svakhetene hennes, det var i hvert fall helt sikkert. Det fikk også frem styrkene hennes. Av alle forhold hun hadde hatt i livet, var det dette som lot til å inneholde flest utfordringer og belønninger. Men det sa hun ikke noe om til mannen sin.

Som på stikkord, dukket Joe opp i synsfeltet hennes. Hun smilte da hun så ham lette på den bulkete hatten og klø seg i hodet. Det gjorde han ofte, vanligvis når han forsøkte å finne ut hvordan han skulle si noe alvorlig til en av arbeiderne uten å virke streng. Han var en snill mann, på så mange måter. Hun var heldig som var gift med ham, heldig fordi han hadde tatt henne med bort fra et liv som kuet henne. Hun hadde ikke elsket ham den gangen, men hun elsket ham nå. Og det var på tide å rope ham inn til frokost.

Hun vinket ivrig i vinduet i håp om å fange blikket hans. Han løftet en finger som tegn på at han hadde sett henne. Hun så ham svinge mot havnehagen og legge hendene rundt munnen, utvilsomt for å rope til sønnen deres, Ben, som også hadde startet dagen tidlig. Alle på Fairvale sto opp med sola, om ikke før, og de arbeidet til langt etter at månen sto på himmelen. Noen ganger lurte Sybil på om hun ville ha valgt dette livet hvis hun hadde visst at det var hvileløst – syv dager i uka, så mange timer hver dag. Det virket som det var svært liten tid til bare det å lese ei bok, for alle var så trette at de bare gikk rett og la seg om kvelden. Men de klarte å skape tid til det som var viktig, og selv om Sybil av og til tenkte på at hun ikke hadde mye fritid, var hun også oppmerksom på at meningen med livet ikke bare var å sitte stille med hendene i fanget. Menneskekroppen var skapt for arbeid, og det harde, lange strevet hver dag gjorde de korte stundene med avslapping desto mer verdifulle.

Sybil betraktet mannen og sønnen sin da de åpnet porten og gikk inn i hagen. Til tross for det faktum at de bodde midt ute på et område på tusenvis av hektar hvor det ikke var nødvendig med gjerder, hvor landskapet skapte sine egne små avgrensninger, så stengte hagegjerdet arbeidshunder og kyr på vidvanke ute fra den grønne plenen som Sybil hadde trosset både naturen og fornuften for å anlegge. Hagen var fremdeles frodig og grønn etter regntiden, som nettopp var over. Men om ikke altfor lenge ville tørken gjøre seg gjeldende, og hun ville måtte ty til brønnvann for å holde hagen i best mulig stand.

Hun hadde formet den – og kanskje var det komisk – som om den var en hage rundt et engelsk landsbyhus istedenfor et våningshus ute i villmarka. Våningshuset på Fairvale hadde en stor terrasse, som gikk rundt alle sidene, men den var det eneste tilnærmet staselige ved huset. Hagen var Sybils forsøk på å tilføre sine nærmeste omgivelser en viss stil. Hun hadde anlagt lange blomsterbed rundt plenen, og et fuglebad midt på området. Men istedenfor at svalene duppet seg i badet, brukte de lokale kakaduene det til svømmebasseng og annonserte høylytt sine aktiviteter der. Det lød ofte som om de lo av henne – lo av hennes illusjon av orden og ynde – og det gjorde de sikkert også. Hun hadde begynt på hagen like etter at de giftet seg, i et forsøk på å bringe med seg noe av sitt gamle, organiserte liv inn i det nye. Hvis hun hadde ventet i fem år, ville det ikke ha betydd så mye. Men på det tidspunktet i ekteskapet hadde hun innsett at hun aldri ville bli i stand til å kontrollere mye av omgivelsene her – hun hadde bare kontroll over seg selv.

Etter at hun hadde spadd til bedene, hadde hun bestilt stiklinger av tropiske vekster og jakarandatrær i dyre dommer fra en leverandør i Darwin. Hun hadde tenkt at afrikanske trær kunne ha en sjanse til å overleve her. Hun hadde også plantet noen kameliaer og håpet at de ville vokse til en viss høyde, selv om det ikke var deres naturlige omgivelser. De hadde overlevd, til tross for at de ikke alltid så ut som de var så glade for det.

Frodige bregner dekket bunnen. Hun hadde plantet dem så de skulle holde bedene sammen og holde på fuktigheten for å bedre veksten. Bregnene elsket regntiden og hatet tørken. Noen år trodde Sybil hun ville miste alle sammen, men de holdt ut. Hun antok at plantene som hadde vokst på jorda i millioner av år, kunne overleve den tøffe vekslingen mellom årstidene.

Plenen hadde vært det vanskeligste. Den var et risikoprosjekt, siden regntiden lett kunne omdanne den til en sump, men Joe hadde reist til Darwin en dag og kommet tilbake med nok ferdigplen til å dekke jordstykket som var igjen etter at bedene var beplantet. Noen ganger lo han av henne og ristet langsomt på hodet når hun forbannet været og ba en sjelden bønn om at plenen måtte reddes.

«Hvorfor ler du?» hadde hun spurt en gang, irritert over at han kunne more seg når hun selv var så irritert.

«Fordi plenen er det eneste som kan få deg til å tro på Gud.» Så lo han enda hjerteligere, og da hadde hun mest lyst til å gå sin vei – fordi han hadde rett. Isteden presset hun leppene sammen og begynte å beskjære kameliaen.

Hagen hadde vært mange forskjellige ting for Sybil gjennom årene – en kilde til stolthet og frustrasjon, et tilfluktssted når hun trengte fem minutter for seg selv, et sted hvor barna kunne lære å ta vare på naturen, og et sted hvor hun og Joe noen ganger kunne sitte rolig sammen i solnedgangen en dag i tørketiden og lytte til kakaduene, som fremdeles lo av henne.

Men først og fremst var hagen et kunststykke – det eneste hun hadde. Her ute på Fairvale, to timer fra nærmeste by og en lang vei fra barndommens sivilisasjon og kulturopplevelser, trengte Sybil noe å se på. Noe annet enn stampende kyr og skabbete hunder, kull på bålet og elvebunner fulle av dyreskjeletter.

Da de to mennene nærmet seg nettingdøra, hørte hun at de snakket om en av arbeiderne. Det var som hun hadde hatt mistanke om – Joe skulle ha irettesatt en mann, og det hadde han ikke hatt hjerte til.

«Hvis du ikke gjør det, gjør jeg det,» hørte hun at Ben sa. «Og jeg kommer ikke til å være halvparten så hyggelig som deg.»

«Nå, nå,» hørte hun Joes dype, beherskede stemme. Han lød akkurat som han hadde gjort da Ben var rampete som guttunge, og Joe hadde forsøkte å disiplinere ham. Nå, nå, Ben, hadde han sagt. Du vil egentlig ikke gjøre det der, vil du vel? Forbløffende nok hadde den taktikken ofte vært effektiv. Det ville den helt sikkert være overfor arbeideren også.

«Hei, elskling,» sa Joe da han åpnet døra, tok av seg hatten og hengte den på kroken ved døra. Sybil likte måten han alltid hilste henne på, som om det ikke bare var en halvtime siden han hadde sett henne rett fra dusjen med et håndkle rundt seg, med vått hår og ustelt ansikt. Han fikk det alltid til å lyde som bare det å se henne var en stor anledning.

«Lukter godt, mamma,» sa Ben idet han trakk frem en stol og satte seg.

«Det er ikke noe på ovnen ennå, Ben,» sa hun.

«Jeg vet det.» Han blunket. «Få opp farta.»

«Du kan spise sammen med de andre i spisesalen hvis du ikke er fornøyd,» sa Sybil. Beboerne på Fairvale – samfunnet av kvegpassere, arbeidere, konene deres og barna, hvis de hadde noen – spiste vanligvis sammen. Ruby, kokka, hadde vært hos dem i mange år og lagde all maten. Men Sybil likte alltid å lage frokost til familien sin i deres eget hjem. Dagene kunne være så hektiske for Joe – med så mange mennesker som ville snakke med ham, spørre ham om ting, få ham til å gjøre ting for dem – at å gi ham en rolig start på dagen, med et måltid han kunne spise i fred og ro, var viktig, følte hun.

Joe klappet sønnen lett på skulderen. «Vær snill mot moren din,» sa han. «Vi er heldige som får servert frokost.»

«Ja, ja,» flirte Ben mot moren og tok av seg den støvete hatten sin og la den på bordet. Sybil kjente det smilet – sjarmørsmilet – hans måte å komme seg ut av problemene på. Han hadde alltid brukt det på henne, helt siden før han kunne snakke, og hun falt alltid for det, selv om hun forsøkte å ikke la ham se det.

«Tror dere det er slutt på regnet?» spurte Sybil og snudde seg et kort øyeblikk mot kjøkkenvinduet.

«Kan nok bli litt mer.» Joe myste mot himmelen. «Det er lett å la seg narre. Men det har vært en god regntid, så vi må ikke bli grådige. Brønnene er fulle. Vi klarer oss gjennom tørken nå.»

«Hvor er Katie?» spurte Ben moren.

«Hun er din kone, Ben,» svarte Sybil. «Hvordan skulle jeg vite det?» Sønnen hennes var tjuetre år gammel – voksen nok til ikke å være lat. Selv om hun hadde en moderlig trang til å ta vare på alt og alle, var han en voksen mann.

«Fordi dere har vært inne i huset sammen.» Han forsøkte seg med smilet igjen.

«Og jeg har vært her inne,» sa Sybil.

«Greit,» sa Ben. Han lød litt oppgitt og reiste seg. «Jeg skal hente henne.»

«Takk,» sa Sybil og snudde seg mot benken og fant frem en kniv for å skjære opp brødskiver nok til måltidet.

«Ka-aate!» ropte Ben mens han gikk gjennom resten av huset, og Sybil snudde seg mot Joe og hevet et øyebryn. Bare han kunne forstå det paradokset det var å elske Ben og være oppgitt over ham på samme tid.

Joe smilte. «En kopp te, elskling?» sa han, og Sybil nikket.

«Takk,» sa hun og begynte å skjære brød.

En ny dag på Fairvale hadde begynt.

Kapittel 2

Sallyanne satt i bilen med tenningen av og dreide gifteringen rundt fingeren, om og om igjen. Hun kjente allerede at sola brant gjennom sidevinduet. Klokka var ikke ti ennå.

Bilen var nesten ny, men hun ble ikke mer glad i den av den grunn. Det var mannen hennes som hadde valgt den, men Mick kjørte den nesten aldri. Han hadde en arbeidsbil på jobben, og den brukte han i helgene også. Sallyanne ville heller hatt en av de små japanske bilene istedenfor en brun-oransje 1976 Kingswood stasjonsvogn som føltes like diger som en lastebil, og var varm som en stekeovn innvendig.

Hun sukket og fortsatte å dreie på ringen. Hun visste ikke hvorfor hun alltid gjorde det når hun var nervøs. Det var ikke det at ringen var annerledes den ene eller den andre veien.

Den var en enkel platinaring. Platina, hadde moren sagt en gang, var mer verdifullt enn gull. Det var for mange år siden, selvfølgelig – moren hadde vært død i halvparten av livet til Sallyanne. Men hun glemte aldri noe moren hadde sagt. Eller gjort.

Sallyanne husket at hun hadde kommet hjem fra skolen og funnet moren kaklende – ja bokstavelig talt kaklende, nesten bøyd dobbelt av latter – sammen med flere andre kvinner i den overfylte stua. Te var skjenket i morens fineste porselen og halvfulle fat med kjeks av forskjellig slag sto rundt omkring. Moren hadde knapt nok lagt merke til at den eneste datteren hennes hadde kommet inn, bortsett fra at hun sa: «Hei, vennen, det er bare CWA,» før hun fortsatte å le.

De hadde ikke hatt flere møter hjemme hos dem etter det, men moren hadde forblitt medlem av Country Women’s Association til hun døde. Sallyanne hadde alltid tenkt at det var en forening for kvinner som var mye eldre enn henne og bare snakket om barnebarna sine, men moren hadde ikke vært så gammel. Ikke mye eldre enn Sallyanne var nå.

Det tutet i et bilhorn så hun skvatt og så opp og fikk øye på en kvinne som vinket til en bil i gata. Datteren Gretel hadde vinket til henne på samme måte da hun gikk hjemmefra i morges, med viftende fingre, samtidig som hun tygde på noe av håret sitt, en ny vane Sallyanne måtte få en slutt på.

Hun hadde overlatt Gretel til Micks mor, som var en pålitelig barnevakt, om enn ikke altfor ivrig. Colleen hadde aldri likt å passe brødrene til Gretel, Tim og Billy, og sagt at det bare var bråk med dem – de var så slitsomme, men hun hadde blitt litt mykere i kantene da Gretel ble født. Men, tenkte Sallyanne og dreide en gang til på ringen, hun hadde aldri lært å bruke det riktige navnet på svigerdatteren sin.

Guttene var på skolen. Ventet sannsynligvis utålmodig på friminuttet. Og her satt moren deres og oppførte seg som om det var hennes første skoledag.

Sallyanne hadde vurdert å finne på noe å gjøre om dagen helt siden Billy begynte i barnehagen. Med bare Gretel hjemme hadde hun faktisk ingen unnskyldning for ikke å forsøke å bruke tiden bedre. Og da hun så den lille annonsen i lokalavisen om det neste møtet i CWA, og at de ønsket nye medlemmer velkommen, hadde hun ringt nummeret i annonsen og stammet frem et spørsmål om hun kunne delta. Selvfølgelig kunne hun det, hadde en vennlig dame svart.

«Og du høres så ung ut, kjære,» hadde damen fortsatt. «Vi trenger nye og unge medlemmer.»

Sallyanne var glad for at hun hørtes ung ut, for hun hadde følt seg så gammel i det siste. Kroppen var sliten etter tre fødsler og amming, og av å stelle huset for fem mennesker. Denne morgenen hadde vært som alle andre. Hun hadde stått tidlig opp for å lage te og toast til Mick, som hun aldri fikk et ord til takk for, bare et surt blikk, som virket fastlimt i fjeset hans. Han drakk stadig mer og smilte mindre, og hun visste ikke hvorfor. Hun visste bare at han hadde bestemt seg for at det var hennes feil at han trengte seks øl i rask rekkefølge om kvelden, noe som antakeligvis var grunnen til at han var grinete om morgenen. Det var også hennes feil, tydeligvis. Han hadde alltid hatt temperament, reagert fort og voldsomt, men det gikk fort over. Men denne siste endringen i personligheten hans begynte å sette seg fast, og det likte hun ikke. Likte ikke måten han så på henne på, som om hun var et provoserende bytte. Likte ikke måten han snakket hardt til ungene på når de ikke gjorde noe annet galt enn å være unger.

Hun forsøkte å gjøre det beste ut av det. Hun var blid og munter når ungene kom ramlende inn på kjøkkenet for å spise frokost, pakket matpakker til guttene og sørget for at skoene deres var pusset, svarte på Gretels utallige spørsmål om hvorfor valper bjeffet og trær var grønne. Det var slitsomt, og hun følte alltid at hun ikke hadde noe igjen til seg selv. Ingen tid, ingen energi, ingen motivasjon.

Men hun måtte jo anstrenge seg. Hun var bare trettifire år gammel og for ung til ikke å forsøke. Til ikke å leve.

Hun bestemte seg for å kjøre forbi inngangen til bygningen på hovedgata. Hun kunne ha parkert på forsiden. Isteden følte hun seg nesten kvalt og dreide rundt hjørnet og kjørte rundt kvartalet til First Street, for å parkere på baksiden. Hun ville ikke føle seg så utsatt hvis hun ventet der.

Hun så at bygningen hadde en bakdør også, og to kvinner gikk leende forbi bilen hennes på vei mot den. De hadde kortklipt hår, som var så praktisk her hvor det var så varmt, og kortermede bomullskjoler, som også var mest praktisk, men hun var sikker på at de hadde strømper på seg. Sallyanne så nedover sin egen bomullskjole og de nakne leggene. Burde hun hatt på seg strømper? Hadde de ordentlige CWA-damene det? Til og med et sted hvor lufta var så trykkende at det var å foretrekke å sitte i de varme kildene – kulper hvor det var trettiåtte grader Celsius – fremfor å være på tørt land?

Det var for sent med strømper nå, så hun måtte bare håpe at ingen la merke til det. Kanskje akkurat denne bomullskjolen ikke hadde vært en god idé. Magen var så slapp etter tre barn, og den syntes godt, fordi det ikke var noe som holdt den inne. Hvis hun hadde hatt på seg en annen, strammere kjole – hvis hun ikke hadde vært så glad i kjeks og kaker – ville hun ikke sett så lubben ut. De andre kvinnene var ikke lubne. De så ut som de hadde arbeidet ute i sola hver eneste dag hele livet – sterke, friske og selvsikre. Hun hadde aldri vært selvsikker.

Kvalm av usikkerhet på hva som ville skje når hun gikk inn i bygningen, åpnet Sallyanne den knirkete bildøra og satte en prøvende fot ut i gata.

Hun dro det krøllete, blonde håret bak ørene, fuktet leppene og sendte en stille bønn til moren om å gi henne styrke idet hun gikk helt ut av bilen og slengte døra hardt igjen – det var den eneste måten å lukke den ordentlig på. Hun rettet skuldrene og gikk over den skrinne plenen på baksiden av bygningen. Nølende åpnet hun døra, som førte inn til et rom som var mindre enn hun hadde forestilt seg.

Sallyanne antok at det var omkring tjue mennesker som sto rundt omkring der inne. Hun hadde aldri vært flink til å vurdere størrelsen på en menneskemengde. Alle var eldre enn henne, men noen ikke så mye. De var kledd i ulike kjoler i kjedelige mønstre, og hadde plassert de praktiske håndveskene sine ved siden av det store bordet som dominerte rommet. Nesten alle hadde kortklipt eller skulderlangt hår, noe som fikk Sallyanne til å tenke på sine egne lange krøller, som hun hadde villet klippe i mange år, men Mick hadde sagt at hun ikke skulle gjøre det. Hun så ut som Rapunzel, hadde han sagt, og noen ganger følte Sallyanne seg som henne også.

Sallyanne oppdaget at en middels høy, middelaldrende dame kikket nysgjerrig på henne. Hun var sikker på at hun hadde sett henne før – man måtte huske et så spesielt ansikt. Kvinnen lignet Ava Gardner før Frank Sinatra fikk tak i henne. Hun hadde kort, grått hår, klipt nesten inntil hodet, var slank og kledd annerledes enn alle de andre som var til stede – støvler og cowboyskjorte stukket ned i linningen på et par fornuftige bukser med en rift i. Sallyanne hadde sett sånne skjorter i cowboy-filmer, men bare på menn. En stor sølvspenne prydet beltet hennes. Hun så ut som hun var klar til å gå ut på en gård og jobbe, noe som betydde at hun sikkert ikke var fra byen. Sallyanne var sikker på at hun ville ha lagt merke til henne hvis hun hadde vært det. Hun kjente omtrent alle av utseende. Sånn er det når man har bodd hele livet på samme sted.

«Du er Sallyanne Morris, ikke sant?» spurte kvinnen.

«Ja,» svarte Sallyanne forsiktig. «Hvordan visste du det?»

Kvinnen smilte gåtefullt. «Jeg er Sybil Baxter. Fra Fairvale.»

Sallyanne kjente til Fairvale. Alle i området gjorde det. Baxter-familien hadde bodd på Fairvale så lenge at ingen kunne huske at de ikke hadde vært der. Vel, ingen andre enn de lokale aboriginene, men det var ikke noe folk snakket om.

«Vil du bli medlem hos oss?» Sybils smil var bredere nå.

Sallyanne nikket og slapp ut pusten, som hun ikke hadde vært klar over at hun hadde holdt inne.

«Det er første gangen jeg er her,» sa hun, sikker på at hun ble ildrød i ansiktet.

Sybil nikket mot kvinnene som sto samlet rundt et bord fullt av kopper, asjetter og fat med scones. «Skal vi forsyne oss?»

Sallyanne følte at hun begynte å slappe av, litt i hvert fall.

«Hvorfor har du lyst til å begynne hos oss,» spurte Sybil og begynte langsomt å gå.

Fordi jeg trenger noen nye venner, holdt Sallyanne på å si, men innså hvordan det ville virke. «Jeg hørte at dere snakker om bøker av og til,» sa hun isteden og ble belønnet med et fornøyd uttrykk i ansiktet til Sybil.

«Liker du å lese?» spurte Sybil og stanset før de kom bort til bordet.

Sallyanne nikket ivrig. «Jeg elsker det,» sa hun. «Det er min tilflukt. Det gir meg –»

Hun bet seg i leppa. Hun ville virke helt sprø hvis hun sa til denne kvinnen at hun elsket bøker fordi de lot henne leve i andre verdener, langt fra den støvete, varme byen hun hadde vokst opp i. I bøkene kunne hun bo i London og på Kreta og i New York City. Hun kunne leve i det attende århundret eller i faraoenes Egypt. I bøkene kunne hun finne tips om hvordan hun skulle være en aristokratisk kvinne, hvordan det ville føles å oppleve glødende romantikk, hvordan man skulle si noe søtt og yndig når man egentlig ønsket å si dra til helvete. Ikke fordi Sallyanne ønsket å smiske for noen. Hun hadde forsøkt det da hun var tenåring, overbevist om at Scarlett O’Hara var hennes rollemodell, og vennene hennes hadde ertet henne med det en hel uke.

Det spørrende blikket til Sybil gjorde Sallyanne oppmerksom på at hun hadde latt tankene vandre igjen, til og med mens hun sto og snakket med et annet menneske. Moren hadde alltid sagt at hun forsvant inn i «alveland», noe hun ikke helt forsto – alver var ikke like interessante som faraoer.

«Unnskyld,» sa Sallyanne lavt.

«For hva da?» Det så ut til at Sybil moret seg.

«Jeg mistet tråden.»

«Du trenger ikke be om unnskyldning for det.» Sybil smilte vennlig, og Sallyanne følte et stikk av noe hun gjenkjente fra de første skoledagene – ønske om vennskap.

«Du har altså vokst opp i Katherine?» sa Sybil, selv om tonefallet antydet at hun visste svaret.

«Ja. Født her. Oppvokst her.» Sallyanne rynket nesa. «Det høres så kjedelig ut når jeg sier det på den måten.»

«Absolutt ikke,» sa Sybil. «Det er en fin by. Jeg skulle ønske jeg kunne være her oftere.»

«Og du er fra …?» Sallyanne tenkte at det måtte være et sted langt borte. Sybil førte seg som hun kjente sin plass i verden og hadde det bra der. Det var ikke den typen selvsikkerhet man fikk ved å vokse opp i en landsby – ett blikk rundt i rommet på de lett bøyde skuldrene og de underdanige holdningene, selv hos de mest robuste kvinnene, sa noe om det. Alle disse kvinnene, som hadde sitt eget liv og sin egen familie, så ut som om de mente de hadde noe å be om unnskyldning for.

«Sydney,» sa Sybil.

«Jeg har alltid ønsket å reise dit,» sa Sally. «Noen av yndlingsbøkene mine handler om Sydney.»

«Å? Hvilke da?»

«Harp in the South for det første. Jeg –»

«Sybil!»

«En liten, tykk dame med stive permanentkrøller vinket til dem, og Sallyanne ble straks skuffet for at samtalen med Sybil Baxter tydeligvis måtte ta slutt.

Sybil så unnskyldende på henne og la hånda på armen hennes et kort øyeblikk.

«Bli med meg, så hilser vi på Peg,» sa hun og vinket til den andre kvinnen. «Og … jeg har kanskje en idé.»

Sallyanne rynket panna.

«Som har med bøker å gjøre,» sa Sybil. «Jeg ringer deg, hvis det er i orden?»

«Vil du ha nummeret mitt?» sa Sally, uten å våge å håpe at det var så lett å få en ny venninne.

«Det trenger jeg ikke. Ber bare sentralborddamen om å sette meg over.» Sybil klemte armen hennes. «Bli med meg. Peg er morsom.»

Kanskje det var så lett. Eller kanskje Sybil syntes synd på henne. Uansett hva det var, lot Sallyanne Sybil føre seg inn i CWAs verden.

Kapittel 3

Kveldsstillheten rådet i huset – bortsett fra lyden av ektemannens tunge føtter bortover gangen. Kate smilte og følte den samme spenningen som hun alltid gjorde når Ben var i nærheten.

Det knirket i døra som ble åpnet, og der var han. En nitti høy, krøllet, mørkebrunt hår og det bredeste smilet i Nordterritoriet. Hun elsket måten et av øynene hans nesten lukket seg på hver gang han smilte til henne – som om han forsøkte å smile enda bredere, så langt som det var mulig å trekke munnen. Tennene var usannsynlig hvite mot huden, og øynene danset.

«Er ikke du litt av et syn,» sa han. Han lukket døra bak seg og begynte å dra skjorta over hodet.

Hun så ned på seg selv. Det lange håret, som også var mørkt, bølget seg nedover brystet, nattkjolen var nesten gjennomsiktig, fordi hun trengte en ny, og hun ikke hadde hatt mulighet til å dra inn til byen på flere måneder. Huden begynte å bli tørr nå som regntiden var over, og hun følte at den røde jorda, som liksom trengte seg inn i alt på Fairvale, hadde sugd seg inn hver eneste pore. Når hun så seg i speilet – ikke så ofte som før, fordi det hadde virket som latterlig forfengelighet på et sted hvor alle levde under de samme betingelser – gikk hun tett innpå, for å sjekke om hun hadde jord og støv i neseborene, eller i øynene, som hadde pleid å være så store og runde, og som hun nå måtte knipe igjen mot sola så ofte at hun var redd for at de skulle bli til smale sprekker. Hun betraktet den høye panna som hun engang hadde syntes var aristokratisk, og som nå bare var et sted til å samle opp støv og skitt.

Kate kunne nesten ikke tro at hun hadde overlevd den første regntiden, men det hadde hun, selv om det hadde betydd at hun hadde avsluttet hver dag som et vått håndkle som hadde blitt brukt til å tørke opp altfor mye søl. Før de kom til Australia, hadde Ben fortalt henne hvordan årstidene var i denne delen av Nordterritoriet. Det var ikke fire årstider, men to. Regntiden varte fra november til april og brakte med seg regn i strie strømmer og stor sannsynlighet for at bekker og elver ville holde folk innestengte på eiendommene sine. Tørkesesongen var en velsignet lettelse, men noen ganger var det for tørt, og de kunne gå tomme for vann. Så var det to uoffisielle årstider – oppbyggingen og nedtrappingen. «Oppbyggingen,» hadde Ben sagt og ristet på hodet og begynt å le, «gjør folk troppo.»

«Troppo?»

«Forkortelse for ‘tropisk’. Været er tropisk, så folk blir …» Han trakk på skuldrene.

«Blir troppo,» fortsatte hun. «Men hva betyr det? Hva skjer da?»

«Man blir litt gal. Fuktigheten blir … Det er vanskelig å beskrive.» Han smilte fort. «Du er det første mennesket som spør meg om det.»

Hun hadde funnet det ut selv da de kom, i oktober 1988. Fuktigheten ga henne sjokk den første uka. Hun hadde vært en del i Frankrike i oppveksten. Fergeturen til Calais hadde vært det nærmeste hun hadde vært en sjøreise, men hun hadde aldri vært noen andre steder, og i hvert fall ikke i tropene. Hun hadde aldri tenkt på tropene utover det hun hadde lest om de britiske koloniene i Singapore, Malaysia og India, og historiene om engelskmenn som alltid ble oppvartet av tjenere, som viftet dem og serverte kalde drinker. Det fantes ingen tjenere på Fairvale – det var bare «arbeidere», ikke engang Ruby, kokka, skulle kalles noe annet – og de klarte ikke å bevare noe kaldt fordi de ikke hadde kjøleskap.

På en eller annen måte hadde hun klart seg gjennom oppbyggingsperioden uten å bli troppo. Når hun tenkte tilbake, trodde hun at hun måtte ha vært for sjokkert over hvor annerledes alt var til å knekke helt sammen – og regntiden hadde kommet og gått. Og nå som tørken hadde kommet, måtte hun lære å tilpasse seg den også.

«Jeg vil ikke si at jeg er et syn,» sa hun og tenkte at det var Ben som så ut som en skulptur, med bryst og armer så perfekt proporsjonert at Kate noen ganger lurte på om noen spilte henne et puss – han var for flott og tiltrekkende til å være virkelig.

«Jeg ser grusom ut,» la hun til.

«Du vil aldri se grusom ut for meg.» Ben trakk av seg buksene, og så var han naken og la seg ned i senga ved siden av henne og kysset henne på nesetippen. «Du er min engelske rose,» sa han. «Som alltid blomstrer.»

«Ben,» sa hun. «Det er for dumt.» Hun himlet med øynene.

«Nei, det er sant, elskling.» Han kysset henne på kinnet og halsen. Hun sukket da leppene bevege seg ned til kragebeinet.

«Engelsk er i hvert fall riktig,» sa hun og fniste da han kilte henne i navlen.

«Kan du ikke bare ta imot en kompliment?» Han kysset henne på munnen, og noe smeltet inni henne. Og da han kysset henne på armene, fingrene, føttene og opp til halsen igjen, langs kjeven, følte hun at dagens slit rant ut av henne.

Kate hadde reist langt for å være her, sammen med Ben. Noen dager følte hun det sterkere enn andre. Noen dager verket kroppen etter anstrengelsene ved å leve i dette fremmede landet, som var så langt fra alt hun kjente, at hun i begynnelsen nesten trodde hun hadde flyttet til en annen planet, og ikke bare til den andre siden av jordkloden.

Istedenfor fantastiske grønne skoger og plener i England, som hun var vant til, var hjemmet hennes plassert i et rødt landskap – eller var det mer oransje? Fargen på bakken endret seg etter hvor sola sto på himmelen. Det fantes ingen treklynger, ikke noe mildt lys, heller. Alt strålte, og hadde noe hardt over seg. Hun hadde ikke elsket det fra første øyeblikk – ikke slik Ben hadde sagt hun ville gjøre. Han hadde sunget lovsanger om landet han var født og oppvokst i, om hvor vakkert og vilt og fascinerende det var, så fullt av hemmeligheter og ting å oppdage. Alt hun så, var trær som så ut som de så vidt satt fast i bakken, og jord som alltid tørstet etter regn. Hun hadde håpet hun skulle klare å tilpasse seg, men hadde følt seg sikker på at hun aldri ville elske stedet på samme måte som Ben.

Samme dag som de hadde gått ombord i det skranglete flyet i Sydney, etter å ha snublet av flyet fra London, hadde de blitt hentet på flyplassen i Darwin og kjørt i mer enn fire timer til Stuart Hathaway og den lange veien til Fairvale. Det var det lengste hun hadde kjørt i hele sitt liv, og hun var sikker på at de måtte ha krysset en grense et eller annet sted, men Ben sa at de fremdeles befant seg i Nordterritoriet. Stan var sjåføren deres. Hun trodde ikke det var vanlig at en kvegpasser også var sjåfør, men Stan sa smilende at han hadde savnet Ben så mye at han hadde meldt seg frivillig til å hente dem.

Stan var den første aboriginen hun hadde truffet, men bare én av hele det samfunnet som bodde på Fairvale. Kate hadde forsøkt å la være å stirre på ham på den lange kjøreturen. Han var så annerledes enn noen hun hadde sett. Men hun var sikker på at han forsto hva hun gjorde, for like før de kjørte ut av Darwin for å svinge inn på hovedveien sørover til Katherine, snudde han seg og blunket til henne i baksetet.

«Du vil få se mange rare ting her, missus,» sa han og lo. «Inkludert meg.»

Hun hadde blitt fortvilet, men Ben bare lo.

«Det har du rett i, kamerat,» sa han. «Men hold blikket på veien og ikke på dama mi.» Ben hadde ledd igjen. Kate hadde følt at det var noe hun ikke helt fikk med seg – en spøk mellom Ben og Stan. Eller kanskje hun bare var overdrevent følsom. Moren hennes sa at hun kunne være det av og til.

Da de kom hjem til gården – det store huset – hadde Kate nesten hoppet ut av bilen i spenning. Men da døra til huset ble åpnet og Sybil viste seg – med vakkert og alvorlig ansikt – hadde nervene fått overtaket på Kate. Hva hadde hun tenkt på da de bestemte at hun skulle bo sammen med svigerforeldrene, som hun aldri hadde truffet?

Hun gikk opp den korte trappa til huset og nærmet seg Sybil, som holdt frem hendene istedenfor å tilby et kinn, som Kate hadde håpet. Det var slik de gjorde det der hun var fra – ett kyss, eller to.

«Hei, Kate,» hadde Sybil sagt. Hun smilte med lukket munn og virket rolig – tydeligvis ikke like nervøs for å møte Kate som Kate var for å møte henne. Sybil hadde sett henne inn i øynene noen sekunder før hun så ned. Hun hadde tatt hånda til Kate og trykket den, og deretter kikket bort på Joe, som hadde dukket opp ved siden av henne og straks lagt armene rundt Kate og smasket henne på kinnet.

«Velkommen til Fairvale,» hadde han sagt. «Vi er glade for å ha deg her.»

Straks Joe hadde sluppet henne, hadde nervene dukket opp igjen. Hun husket at hun hadde sett seg rundt på terrassen uten å feste blikket på noe. Kanskje hun hadde et rart uttrykk i ansiktet, for Ben hadde lirket lillefingeren sin rundt hennes og nappet i den, så hun måtte se på ham.

«Går det bra?» hadde han formet med munnen, og hun hadde ikke visst hva hun skulle svare. Alt hadde føltes riktig fra det øyeblikket hun hadde møtt ham, men her, i sitt nye hjem – hjemmet til foreldrene hans – følte hun seg helt på siden.

Med tanke på hvor annerledes livet til Ben var enn hennes, hadde de likevel truffet hverandre på en nokså vanlig måte – i et middagsselskap hos Kates kusine, Georgia, som tilfeldigvis var forlovet med Bens venn, Charlie. Ben og Charlie hadde blitt kjent i tenårene da de gikk på pensjonatskole. Charlie hadde hatt et opphold i «gamlelandet» – det var forventet av unge australiere, hadde Ben fortalt henne den kvelden da han satt ved siden av henne, med de brede, brune hendene like ved hennes på bordet. Hjertet hennes banket fortere enn det burde da hun betraktet fingrene hans som lekte med duken og flyttet på bestikket.

Han kikket over skulderen på sin venn som var opptatt med å skjære opp et lammelår. «Charlie sa han skulle bli her et år. Faren hans ordnet en jobb i en bank, og han skulle være her, jobbe hardt, ha det moro og reise hjem. Bortsett fra at han traff Georgia, ikke sant?»

Ben hadde smilt i retning av Georgia.

«Og det var det. Nå sitter han fast her, og så klarte han å få meg over til bryllupet.»

«Men det er jo en helt måned til,» hadde Kate sagt forvirret.

«Ja, jeg vet det.» Ben hadde sett henne inn i øynene, og det var da hun skjønte at hun var i trøbbel. Han fortsatte å se på henne – se inn i henne – og selv om hun følte seg utsatt, klarte hun ikke å se bort.

«Men Charlie sa at jeg like godt kunne ta meg en ferie samtidig.» Han trakk på skuldrene. «Jeg trenger litt tid til å tenke gjennom saker og ting.»

«Å – hvilke saker og ting?» spurte hun, mest for å sjekke om stemmen fungerte.

Han viftet med hånda. «Familiegreier. Det er meningen at broren min skal ta over familieeiendommen, og jeg skal ligge unna.»

Hun hørte noe i stemme hans – irritasjon?

«Men det vil du ikke?»

«Nei,» sa han og begynte å le. «Lachie, den dusten, bryr seg ikke om stedet, og jeg bryr meg for mye. Er det ikke sånn det er?»

«Så du kan ikke … ta over?» Hun hadde ingen anelse om hvordan slike ting fungerte. Familien hennes bodde i en landsby, ikke på en gård, og selv om hun var klar over at det kunne være problemer med arverekkefølgen i enkelte familier, var hun en av tre jenter, så det ville nok ikke skje i hennes familie.

«Bare hvis Lachie gir fra seg retten. Og med tanke på at han ikke er kvalifisert til å gjøre noe annet, skal jeg gjerne vedde på at han ikke gjør det.» Han smilte stramt. «Men det er en kvegpasserjobb til meg der så lenge jeg vil ha den, og pappa har vært så grei og gitt meg litt fri så jeg kan være her. Charlie sa at jeg til og med kunne møte ei fin engelsk jente.» Han blunket. «Hva tror du om sjansene mine?»

Hun hadde nesten hikket av forbauselse. «Jeg, å …» Hun svelget.

«Du behøver ikke svare på det,» sa han. «Jeg tror jeg vet svaret allerede.»

Da blikket hans låste til hennes, kunne ikke Kate se spor av lettsindighet, hun så bare en klar hensikt. Hun svelget og håpet hun klarte å trykke ned hva det nå var som boblet opp i brystet hennes – den lette, dirrende følelsen som bare ble sterkere da hun så at øynene hans ble enda litt rundere og munnvikene hans trakk seg opp. Omtrent et sekund var hun skrekkslagen og helt sikker på at han ville le av henne. Hvorfor skulle han ikke det? Hvem var hun, tross alt, som var tiltrukket av denne kjekke mannen? Men det kom ingen latter – bare det varmeste smilet hun noen gang hadde sett.

«Hvor er du fra, da, miss Kate?» spurte han og løftet kniv og gaffel, så hun fikk en sjanse til å samle seg.

«Å, eh …» Hun svelget igjen. Dirringen i brystet forsvant ikke. «Ikke noe spesielt sted.»

Han løftet et øyebryn og så på henne. «Det er vanskelig å tro.»

Hun følte at hun rødmet, noe hun var sikker på at hun ikke hadde gjort siden hun var i trettenårsalderen.

«Jeg er fra Gloucestershire,» sa hun. «Men jeg har bodd mye i London. Søsteren min og jeg bodde hos besteforeldrene våre her mens vi gikk på skolen.»

«Er det ingen skoler i Gloucestershire?» spurte han og satte kniven i kjøttet på tallerkenen.

«Ingen skoler som foreldrene mine likte.» Det var ikke det at maten var usmakelig, men hun klarte ikke å spise når han satt ved siden av henne. Hun følte at hun ikke engang klarte å bevege hendene for å bruke bestikket.

«Så …» Hun tok en slurk vann. «Besteforeldrene mine tilbød oss å bo hos dem mens vi gikk på skolen. Det reddet antakelig ekteskapet til foreldrene mine.»

«Å?» Han rynket panna.

«Jeg mener – de har et flott ekteskap. Jeg er tilbøyelig til å tro det er fordi de ikke hadde oss så mye i nærheten da vi var vanskelige tenåringer. De kunne glede seg over hverandre uten at vi var i veien.»

Han nikket. «Jeg tror det er noe av det samme med mine. Lachie og jeg gikk på pensjonatskole. Og når vi var hjemme, var vi ikke så mye innendørs.»

«Hvorfor ikke det?»

Ben lo kort. «Jeg var alltid på hesteryggen. Og Lachie …» Han trakk på skuldrene. «Hvem vet? Opptatt med å nappe vingene av fluer, sannsynligvis.»

Hun kunne ikke se tegn til at han spøkte, men han så bort fra henne så fort at hun kanskje ikke oppfattet det.

«Det forklarer den fine aksenten din, da,» sa han lett. «Fine skoler.» Han smilte.

«Jeg er ikke så fin,» sa hun lavt. «Hvis jeg hadde vært ordentlig fin, hadde jeg hatt en bedre jobb. Eller ingen jobb i det hele tatt.»

«Jobber ikke fine jenter?» spurte han.

Hun sukket, høyere enn hun hadde tenkt. «Ikke for kjedelige bankdirektører, nei.»

«Hva ville du heller ha gjort?» Han la fra seg bestikket og snudde seg i stolen så han kunne se henne bedre, som om han inviterte henne til å fortelle ham sannheten. Men Kate var ikke sikker på hva sannheten var. Hun hadde aldri, tenkte hun nå, tenkt over om det var noe annet hun heller ville gjøre. Hun hadde i det siste blitt oppmerksom på at hun hadde ventet på at noe skulle skje – ventet på at noe skulle gjøre livet hennes mer interessant – at hun burde ta skritt til å gjøre det mer interessant. Hun ønske at hun hadde lært hvordan hun skulle gjøre det på skolen istedenfor å bli innprentet den evige sangen om at ekteskap, barn, familie, hjem var hennes skjebne. Var alle jenters skjebne. Hun ville ha det også, men hun ville ha mer. Mer hadde vært det hun ikke kunne definere eller kvantifisere, og ingen hun kjente kunne hjelpe henne med det.

«Se forskjellige steder.» Det hadde ramlet ut av munnen hennes uten at hun hadde tenkt det.

Blikket hans oppmuntret henne til å fortsette.

«Jeg vet ikke,» sa hun og nølte, stilt overfor hans tydelige interesse. Ingen hadde vært så nysgjerrig på henne noen gang.

«Jo, det gjør du,» sa han lavt, men bestemt. «Fortell meg om det.»

Kate var oppmerksom på at hun pustet raskere enn normalt – også oppmerksom på at hun likte den følelsen av muligheter og opphisselse som strømmet gjennom hele kroppen hennes.

«Jeg vil ikke tilbringe hele livet med å være hjemme og stryke klær og bake kaker,» sa hun plutselig, men ble redd for at han ville synes hun var mindre tiltrekkende hvis hun ikke passet til det han ventet av henne. «Jeg mener, jeg har ikke noe imot å gjøre disse tingene. Men det er andre ting jeg vil gjøre også.»

Han smilte til henne.

«Er det morsomt?» sa hun.

«Kanskje.» Han begynte å le. «Jeg kjenner ingen kvinner som bare er hjemme og gjør ting, så jeg lurer på hvor du får ideene dine fra.»

«Gjør du ikke?» Nesten alle kvinnene hun kjente, gjorde enten det eller hadde planer om det. Enkelte ganger kunne det virke forlokkende på henne også, men andre ganger drømte hun om et liv som var fylt av nye ting å lære, nye evner å utvikle, et liv som krevde mer av henne enn å gjøre det andre mennesker ønsket og trengte. Det var et liv hun ennå ikke helt visste hvordan hun skulle forme, men et liv hun visste fantes der ute, et eller annet sted, hvis hun bare hadde muligheten til å finne det.

«Ikke der jeg kommer fra,» sa Ben. «Mamma har det for travelt til det. De andre kvinnene på Fairvale – vel, de har også jobber. Pappa stryker sine egne skjorter. Vi har ei kokke som baker kaker.» Han smilte igjen. «Det er vel annerledes enn det du er vant til, tror jeg.»

«Hva gjør moren din, da?» spurte hun.

Ben smilte konspiratorisk. «Hun driver stedet,» sa han. «Men lar pappa tro at det er han som gjør det.»

Kate syntes straks denne robuste, maskuline mannen, som hadde vokst opp med en slik mor, ble mer interessant, men under resten av middagen måtte hun snakke med mannen som satt på den andre siden av henne, som hadde erklært høyt at «kolonialisten» hadde lagt for mye beslag på henne, og at det var hans tur.

Ben hadde ringt henne dagen etter selskapet, en søndag, for å spørre om hun ville bli med ham på en spasertur den ettermiddagen. Han likte bedre å være ute enn inne, hadde han sagt. Han hadde hentet henne i leiligheten hennes på Sloane Square, og de hadde gått i retning av Kensington Gardens. De hadde snakket og ledd uanstrengt sammen, og da sola endelig hadde dukket frem bak skylaget som hadde dekket himmelen hele dagen, følte de at den skinte bare på dem.

De hadde stanset ved innsjøen Serpentine, og Ben hadde tatt hånda hennes. Hun hadde følt seg varm og trygg, og samtidig spent.

«Hva skal vi gjøre, da?» hadde Ben spurt.

«Det er middagstid snart,» hadde Kate sagt og kikket seg tilbake i den retningen de kom fra. «Det er en hyggelig, liten bistro ikke så langt fra der jeg bor. Vi kan gå dit.»

Ben hadde sett ut som han moret seg. «Det var ikke det jeg mente,» hadde han sagt og trukket henne inntil seg.

«Å?» Hun følte at hun blunket så fort at han måtte tro at hun hadde et tic.

Han la den andre hånda på kinnet hennes, og hun ville at han skulle holde den der for alltid.

«Jeg mente, hva skal vi gjøre de neste femti årene?» hadde han sagt. Kate kunne ha eksplodert av latter, lettelse lykke – og kjærlighet. Hun var allerede forelsket i ham, denne mannen fra et sted på den andre siden av kloden, og selv om hun aldri hadde elsket noen før, var hun sikker på at denne følelsen av absolutt overbevisning og mot og løfter, for ikke å nevne et påtrengende begjær, var kjærlighet. Eller, om det ikke var det, var hun innstilt på å ta risikoen på at det var feil, bare for å få være sammen med ham.

Han hadde senket munnen mot hennes, og hun følte ikke noe av den tilbakeholdenheten hun hadde følt tidligere når gutter og unge menn hadde kysset henne. Hun følte ikke at hun brøt reglene, at hun ville bli avslørt, og at ryktet hennes ville bli ødelagt. Hun var ikke redd for at hennes behov for å bli likt, for at noen skulle synes hun var pen eller til og med vakker, hadde ført henne til å gjøre noe hun egentlig ikke ville.

Da Ben kysset henne, føltes det som den naturligste ting i verden, og dermed også den farligste. Da armene hans omfavnet henne og kroppen hans presset mot hennes, følte Kate seg straks hjemme og samtidig i det mest fremmede landet hun noen gang hadde besøkt.

Til slutt – flere minutter senere, kanskje en time – tok kysset slutt.

«Jeg tror det er best at vi fortsetter med dette,» hadde han sagt, og smilet var vennlig og ertende på samme tid.

«Enig,» hadde hun sagt og stukket armen innunder hans mens de uten flere ord snudde for å ta de første skrittene inn i fremtiden.

Han hadde ikke reist hjem etter en måned. Han hadde sagt til faren at det var noe viktig han måtte gjøre i England. Joe hadde ikke blitt bekymret, selv om Sybil hadde skrevet for å fortelle ham at Lachie oppførte seg umulig, og at hun virkelig ville føle seg bedre hvis Ben kom hjem. Det var da Ben hadde fridd til Kate. Det var da hun hadde sagt ja.

Det ble en kort forlovelsestid. Georgia var en av dem som hadde advart henne mot å gifte seg med Ben så fort. Men det var så mange ting som talte for det og så få imot. Kate var, som hun likte å si, en skikkelig katolsk pike, og hun hadde motstått andre menn før i tiden – men hun hadde ikke noe ønske om å motstå Ben. Heller ikke orket hun å tenke på hvor kjedelig livet ville bli hvis han reiste tilbake til Australia, og hun ikke ble med ham.

«Det er på tide vi lager en baby,» sa Ben lavt, med munnen mot brystet hennes og brøt inn i tankegangen hennes.

«Vi har da virkelig forsøkt,» sa hun, selv om hun ikke tok det lett. Hun hadde trodd at hun ville vært gravid allerede, og ettersom månedene gikk uten at noe endret seg, følte hun seg litt mer engstelig. Kate hadde overrasket seg selv med hvor sterkt hun ønsket seg Bens barn, selv om hun fremdeles ikke ønsket at livet hennes bare skulle være definert av å være mor. Hun ønsket fremdeles det hun hadde sagt til ham om å gjøre andre ting med livet sitt, men likevel var det en kraft inne i henne som var større enn ethvert ønske. Hun antok det var biologi – naturen som ville gjøre henne til mor – eller kanskje det var noe like mektig og primært – som kjærlighet. Uansett hvor denne trangen kom fra, hadde hun gitt etter for den – selv om den ikke hadde gitt etter for henne.

«Det har vi virkelig.» Han skjøv seg oppover for å kysse henne på munnen. Leppene hans var fyldige og litt ru. Det var sola som gjorde dem sånn. Hun hadde ikke noe imot det. Hun lik grovheten. Det var bare én av de mange tingene hun var tiltrukket av.

«Jeg elsker deg,» sa hun da han smilte ned til henne.

«Det er best for deg,» sa han og klappet henne på hofta. «Og jeg elsker deg like mye.»

Da leppene hans fant hennes igjen, forsøkte hun å la være å tenke på månedene som hadde gått uten at det hun trodde var verdens naturligste ting – å bli gravid – hadde skjedd. Hun hadde trodd det ville skje straks de ble gift. Georgia hadde blitt gravid på bryllupsreisen. Kate kunne ikke forstå hvorfor det tok så lang tid for henne.

«Kate,» hvisket Ben.

«Ja?»

«Jeg hører at du tenker,» sa han og hånda gled over hofta hennes og videre til innsiden av beinet.

«Jeg skal forsøke å la være,» sa hun og mente det, selv om hun bare forsøkte en liten stund.