Jane Harper

Falsk natur

Oversatt av Carina Westberg

Jane Harper

Falsk natur

Oversatt av Carina Westberg

Til kjæreste Pete og Charlotte

Prolog

I ettertid var de gjenværende fire kvinnene helt enige om to ting. Én: Ingen hadde sett Alice Russell forsvinne i bushen. Og to: Alice var så skarp i kantene at man risikerte å skjære seg.

Damene var sent ute da de skulle samles ved møtestedet.

Deltagerne i mennenes gruppe – som meldte seg ved landemerket respektable trettifem minutter før fristen løp ut klokka tolv – klappet hverandre på skuldrene idet de kom ut av skogbrynet. Godt gjort. Turlederen som sto og ventet på de fem, så varm og vennlig ut i en rød fleecejakke. Mennene slengte soveposene i beste kvalitet baki turbussen og pustet lettet ut mens de steg inn. I bussen var det frukt- og nøtteblanding og kaffe på termos. Men mennene overså maten og strakte seg mot bagen med mobiltelefonene de nå fikk tilbake. Endelig.

Det var kaldt ute. Ingen endring der. Den bleke vintersola hadde bare vist seg én gang i løpet av de siste fire dagene. I det minste var det tørt i bussen. Mennene lente seg bakover. Én av dem dro en spøk om damenes kartleserevner, og alle lo. De drakk kaffe og ventet på at kollegaene skulle dukke opp. Det var tre dager siden de sist hadde sett dem, og de kunne fint vente noen minutter til.

Etter en time begynte selvtilfredsheten å vike for irritasjon. I tur og orden reiste mennene seg fra de myke setene og begynte å trave fram og tilbake på grusveien. De strakte telefonene i været, som om en ekstra armlengde var det som skulle til for å fange det flyktige signalet. Utålmodig tastet de meldinger som ikke ville nå fram til deres kjære i byen. Kommer sent. Vi er blitt forsinket. Det hadde vært noen lange dager, og varm dusj og kald øl ventet. Og i morgen skulle de på jobb.

Turlederen glodde på trærne. Omsider fant han fram walkietalkien.

En håndfull forsterkninger kom til stedet. Praten gikk muntert blant parkvaktene mens de dro på seg selvlysende vester. Vi får dem ut på null komma niks. De visste hvor folk gikk feil, og det var mange timer med dagslys igjen. I hvert fall noen. Nok. Det ville ikke ta lang tid. De tok seg inn i bushlandskapet med profesjonell hurtighet. Mennene stimlet sammen i turbussen igjen.

Nøtteblandingen var fortært og kaffeskvettene kalde og bitre da søkelaget dukket opp igjen. Eukalyptustrærne sto i silhuett mot den mørknende himmelen. Ansiktene hadde stivnet. Den spøkefulle tonen hadde forsvunnet med lyset.

I bussen satt mennene tause. Hadde dette vært en krise på styrerommet, ville de ha visst hva de skulle gjøre. Dollaren som falt, en uventet klausul i en kontrakt, det var null problem. Her ute var det som om villmarken visket ut svarene. De knuget de livløse telefonene i fanget som ødelagte leker.

Flere beskjeder ble mumlet i walkietalkiene. Bilenes frontlykter boret seg inn i de tette veggene av trær, og pusten dannet skyer i den kalde natteluften. Søkelaget ble kalt tilbake til en kort orientering. Mennene i turbussen oppfattet ikke detaljene i diskusjonen, men det var da heller ikke nødvendig. Tonefallet sa alt. Det var grenser for hva som kunne gjøres etter mørkets frembrudd.

Til slutt gikk letemannskapene hver til sitt. En mann med selvlysende vest kravlet inn foran i bussen. Han skulle kjøre mennene til fjellstua. De ville bli nødt til å overnatte, ingen kunne avses til en tre timer lang tur tilbake til Melbourne nå. Budskapet var fremdeles i ferd med å synke inn da mennene hørte det første skriket.

Lyden var skingrende og fugleaktig, fryktelig malplassert i mørket, og alle snudde på hodet da fire skikkelser kom til syne på åskammen. Det så ut som om to av dem støttet en tredje mens en fjerde snublet ustøtt av gårde ved siden av. Blodet på pannen hennes så svart ut på avstand.

Hjelp oss! skrek én av dem. Flere enn én. Vi er her! Vi trenger hjelp, hun trenger lege! Vær så snill og hjelp oss! Takk og pris, takk og pris for at vi fant dere!

Letemannskapene la på sprang, og mennene la igjen telefonene på bussetene og løp pustende og pesende noen skritt bak.

Vi mistet veien av syne, sa noen. En annen: Vi mistet henne.

Det var vanskelig å skjelne ordene. Kvinnene ropte, og stemmene lød hulter til bulter.

Er Alice her? Har hun klart seg? Er hun i god behold?

I kaoset, i nattemørket, var det umulig å si hvem av de fire som spurte hvordan det sto til med Alice.

I ettertid, da alt ble verre, ville hver og én av kvinnene påstå at det var hun som hadde spurt.

Kapittel 1

«Ikke få panikk nå.»

Spesialagent Aaron Falk lukket boka han satt og leste i, enda han fram til det øyeblikket ikke hadde hatt noen planer om det. Isteden tok han mobilen med den skadefrie hånda og satte seg opp i sengen.

«Greit.»

«Alice Russell har forsvunnet.» Kvinnen i den andre enden sa navnet lavt. «Visstnok.»

«Hva mener du med forsvunnet?» Falk la bort boka.

«På ordentlig. Det er ikke bare at hun gir blaffen i å ta telefonen når vi ringer.»

Falk hørte partnerens sukk i den andre enden. Carmen Cooper lød mer anspent enn hun noensinne hadde gjort i løpet av de tre månedene de hadde jobbet sammen, og det sa ikke lite.

«Hun har forsvunnet etsteds i Giralang Ranges,» fortsatte Carmen.

«Giralang?»

«Ja, fjellområdene helt i øst?»

«Nei, altså, jeg vet hvor det ligger,» sa han. «Jeg tenkte mer på stedets rykte.»

«Det med Martin Kovac? Det høres overhodet ikke ut som noe sånt, takk og pris.»

«Får ikke håpe det. Det er vel omtrent tjue år siden nå, er det ikke det?»

«Mer rundt tjuefem, tror jeg.»

Likevel ble enkelte ting aldri glemt. Falk hadde knapt vært tenåring da Giralang Ranges hadde dominert kveldsnyhetene for første gang. Og det skulle gjenta seg tre ganger til i løpet av de to påfølgende årene. Hver gang fikk de tv-bilder inn i stua av letemannskaper som trasket i gjengrodd bushland med halsende blodhunder. Til slutt var de fleste av likene blitt funnet.

«Hva skulle hun helt der ute?» sa han.

«Firmautflukt.»

«Tuller du?»

«Nei, dessverre,» sa Carmen. «Skru på tv-en, det er på nyhetene. De har sendt ut et søkelag.»

«Vent litt.» Falk kravlet ut av sengen og trakk en T-skjorte utenpå boksershortsen. Natteluften var kjølig. Han gikk inn på stua og skrudde på en kanal med nyheter døgnet rundt. Nyhetsankeret snakket i vei om hva som hadde skjedd i parlamentet den dagen.

«Det er ingenting. Bare jobb. Legg deg til å sove igjen.» Falk hørte Carmen mumle i øret og skjønte at hun snakket med noen i den andre enden. Han hadde automatisk sett henne for seg på kontoret de delte, inneklemt bak skrivebordet som var blitt presset inn ved siden av hans eget tolv uker tidligere. Siden hadde de arbeidet tett sammen, bokstavelig talt. Når Carmen strakte på seg, dunket føttene hennes borti stolbeina hans. Falk så på klokka. Det var etter ti en søndagskveld, selvfølgelig var hun hjemme.

«Sett det ennå?» sa Carmen til ham, nå hvisket hun for ikke å forstyrre den hun var sammen med. Forloveden, antok Falk.

«Ikke ennå.» Falk trengte ikke å dempe stemmen. «Vent –» Krabbeteksten gled over nederste del av skjermen. «Her kommer det.»

I MORGEN TIDLIG GJENOPPTAS SØKET I GIRALANG-FJELLENE ETTER ALICE RUSSELL, 45, FORSVUNNET FOTTURIST FRA MELBOURNE.

«Fotturist fra Melbourne?»

«Ikke sant?»

«Når har vel Alice noensinne –» Han tidde. Han så for seg Alices sko. Høyhælte. Spisse.

«Enig. I innslaget sa de at det var en slags teambuildingøvelse. Hun var med i en gruppe som ble sendt ut i noen dager, og –»

«I noen dager? Hvor lenge har hun egentlig vært borte?»

«Jeg er ikke sikker. Siden i går kveld, tror jeg.»

«Hun ringte meg,» sa Falk.

Det ble stille i den andre enden. Så: «Hvem ringte? Alice?»

«Ja.»

«Når da?»

«I går kveld.» Falk tok mobilen fra øret og sjekket alle tapte anrop. Han satte telefonen mot øret igjen. «Er du der fortsatt? Tidlig i morges, faktisk, rundt halv fem. Jeg hørte det ikke. Så bare at anropet hadde gått til svarer da jeg våknet.»

Det ble stille igjen. «Hva sa hun?»

«Ingenting.»

«I det hele tatt?»

«Det var ingen der. Jeg trodde det var lommeringing.»

I tv-innslaget viste de et relativt nytt bilde av Alice Russell. Det så ut som om det var blitt tatt på fest. Det lyse håret var satt opp i en komplisert frisyre, og hun hadde på seg en sølvskimrende kjole som avslørte at hun hadde tilbrakt mange timer på treningssenteret. Hun så minst fem år yngre ut enn hun var, kanskje mer. Og hun smilte til kameraet på en måte hun aldri hadde smilt til Falk og Carmen på.

«Jeg prøvde å ringe henne opp igjen da jeg våknet, antagelig rundt halv sju,» sa Falk, som fortsatt betraktet skjermen. «Ingen tok telefonen.»

Tv-bildet viste nå et bilde av Giralang Ranges i fugleperspektiv. Fjell og daler buktet seg mot horisonten, et bølgende grønt hav i det svake vinterlyset.

I MORGEN TIDLIG GJENOPPTAS SØKET …

Carmen tidde. Falk hørte henne puste. På skjermen så fjelltoppene store ut. Enorme, faktisk. Det tykke teppet av tretopper så fullstendig ugjennomtrengelig ut fra kameraets vinkel.

«Jeg skal lytte til meldingen igjen,» sa han. «Jeg ringer deg tilbake.»

«Greit.» Det ble taust på linjen.

Falk satte seg i sofaen i tussmørket mens det blå lyset fra tv-skjermen flimret. Han hadde ikke dratt for gardinene, og bortenfor den vesle balkongen kunne han se skinnet fra Melbournes skyline. Varsellyset øverst på Eureka Tower blinket, regelmessig og rødt.

I MORGEN TIDLIG GJENOPPTAS SØKET I GIRALANG …

Han skrudde ned lyden på tv-en og slo nummeret til telefonsvareren. Anrop mottatt klokka 04:26 fra Alice Russells mobil.

Først kunne ikke Falk høre noe, og han presset telefonen tettere mot øret. I fem sekunder lød dempet atmosfærisk støy. Ti sekunder. Han fortsatte å lytte, denne gangen helt til slutten. Den hvite støyen kom i bølger, og det lød som om telefonen befant seg under vann. Det hørtes noe dempet surr, som kunne ha vært noen som snakket. Så, som lyn fra klar himmel, brøt en stemme igjennom. Falk rykket telefonen bort fra øret og stirret på den. Stemmen hadde vært så svak at han lurte på om han hadde innbilt seg det.

Langsomt tastet han på skjermen. Han lukket øynene i den stille leiligheten og spilte av meldingen én gang til. Ingenting, ingenting, og så, i mørket, en stemme langt unna som sa to ord i øret hans.

«… skade henne …»

Kapittel 2

Det var ennå ikke blitt morgengry da Carmen parkerte utenfor Falks leilighet. Han sto allerede på fortauet og ventet med ryggsekken plassert på bakken. Turstøvlene kjentes stive, så lite brukt var de.

«Få høre meldingen,» sa hun idet han steg inn. Hun hadde skjøvet førersetet bakover. Carmen var en av få damer Falk hadde møtt som var høy nok til å se ham rett i øynene når de sto ansikt til ansikt.

Falk satte telefonen sin på høyttaler og trykte inn en knapp. Atmosfærisk støy strømte gjennom bilen. Fem–ti sekunder med ingenting, og så kom de to ordene, med svak, boksaktig lyd. Etter noen flere sekunder med uklar, dempet lyd ble det brutt.

Carmen rynket pannen. «Én gang til.»

Hun lukket øynene, og Falk betraktet ansiktet hennes mens hun lyttet. Carmen var trettiåtte og hadde bare seks måneders forsprang på ham både når det gjaldt alder og erfaring. Likevel var det første gang de hadde hatt noe med hverandre å gjøre i det føderale politiet. Hun var nyansatt i økokrimenheten etter å ha flyttet fra Sydney. Falk ante ikke om hun angret eller ei. Carmen åpnet øynene. I det oransje skinnet fra gatelyktene så både huden og håret en tone mørkere ut enn vanlig.

«ʻSkade henne’,» sa hun.

«Det er sånn det lyder i mine ører.»

«Hørte du noe mer, helt mot slutten?»

Falk skrudde volumet på maks og trykte inn repetisjonsknappen. Han merket at han holdt pusten mens han anstrengte seg for å spisse ører.

«Der,» sa Carmen. «Er det noen som sier ʻAlice’?»

De lyttet enda en gang, og denne gangen fanget Falk opp en svak knekk i den dempete støyen, en vislende hvesing.

«Jeg vet ikke,» sa han. «Det kan være atmosfæriske forstyrrelser.»

Carmen startet motoren. Den brølte altfor høyt før soloppgang. Hun svingte ut og la bilen på veien før hun tok ordet igjen.

«Hvor sikker er du på at det er Alices stemme?»

Falk prøvde å huske klangen i Alice Russells stemme. Den hadde et tydelig særpreg. Var ofte kort i tonen. Alltid besluttsom. «Det er ingenting som sier at det ikke kan være henne. Men det er vanskelig å høre.»

«Veldig vanskelig. Jeg er ikke engang sikker på at jeg kan slå fast at det er en kvinne.»

«Nei.»

I sidespeilet ble Melbournes skyline mindre og mindre. Foran dem, i øst, gikk himmelen fra svart til mørkeblått.

«Jeg vet at Alice er en pest og en plage,» sa han, «men jeg håper inderlig vi ikke har skapt vansker for henne.»

«Jeg også.» Carmens forlovelsesring glimtet i lyset idet hun svingte på rattet for å komme seg på hovedveien. «Hva hadde den lokale politibetjenten å si? Hva het han?»

«King.»

Falk hadde ringt rett til delstatspolitiet kvelden før etter å ha lyttet til Alice Russells svarermelding. Det hadde gått en halvtime før førstebetjenten som ledet søket, ringte tilbake.

«Beklager.» Førstebetjent King hadde hørtes sliten ut. «Måtte komme meg til en fasttelefon. Været tukler til dekningen mer enn vanlig. Fortell mer om den svarermeldingen.»

Han lyttet tålmodig mens Falk snakket.

«Akkurat,» sa King da han var ferdig. «Hør her, vi kjører en sjekk på telefonanropene.»

«Ok.»

«Hva slags forhold sa du at du hadde til henne?»

«Profesjonelt,» sa Falk. «Konfidensielt. Hun bisto meg og partneren min med noe.»

«Og hva heter han?»

«Hun. Carmen Cooper.»

Falk hørte det rasle i papir mens mannen skrev det ned.

«Ventet noen av dere at hun skulle ringe?»

Falk nølte. «Egentlig ikke.»

«Er du friluftsmenneske?»

Falk hadde sett ned på venstre hånd. Huden var fortsatt rosa og merkelig glatt i partier der brannsåret ikke hadde grodd like godt. «Nei.»

«Hva med partneren din?»

«Jeg tviler på det.» Det gikk opp for Falk at han egentlig ikke visste.

Det oppsto en pause. «Ifølge telefonselskapet prøvde Alice Russell i dag tidlig å komme fram på to numre,» sa King. «Nødnummeret og ditt. Kan du tenke deg noen grunn til det?»

Det var Falks tur til å nøle. Han hørte at førstebetjenten pustet inn i røret.

Skade henne.

«Jeg tror vi bør ta en tur opp dit,» sa Falk. «Så vi får snakket sammen ansikt til ansikt.»

«Det tror jeg er klokt, kompis. Ta med deg telefonen.»

Dag 4: Søndag morgen

Kvinnen så sin egen frykt gjenspeilt i tre par øyne som stirret tilbake på henne. Hjertet slo hardt, og hun hørte de andres raske åndedrag. Over dem var fliken av himmel mellom trærne matt grå. Vinden ristet i greinene og sendte en dusj av vann ned på dem som sto under. Ingen reagerte. Bak dem knirket det i det råtne treverket i hytta.

«Vi må komme oss ut herfra,» sa kvinnen. «Nå!»

De to til venstre for henne nikket straks, redselen gjorde at de sto sammen, for én gangs skyld. Øynene deres var store og mørke. Etter en kort nøling kom det et tredje nikk til høyre for henne.

«Hva med –»

«Hva med hva?»

«Hva med Alice?»

En fryktelig stillhet. Den eneste lyden var knakingen og raslingen fra trærne, som kikket ned på den tett sammenknyttede sirkelen de fire utgjorde.

«Alice har seg selv å takke.»

Kapittel 3

Da Falk og Carmen stanset etter et par timer, var himmelen helt lys, og de hadde lagt byen langt bak seg. De sto i veikanten og strakte på seg mens skyene kastet flyktige skygger over innhegningene rundt. Husene og bygningene var få og lå langt fra hverandre. En trailer med landbruksutstyr dro forbi med et brøl, det første kjøretøyet de hadde sett på tre mil. Bråket skremte opp en flokk rosenkakaduer så de fløy til alle kanter fra et tre i nærheten, flaksende og skrikende.

«Vi får komme oss videre,» sa Falk. Han tok nøklene fra Carmen og kløv inn bak rattet på den bulkete, rødbrune personbilen hennes. Han startet motoren. Den kjentes straks velkjent. «Jeg hadde en sånn bil en gang.»

«Men du hadde vett til å kvitte deg med den?» Carmen satte seg til rette i passasjersetet.

«Ikke frivillig. Den ble skadet tidligere i år, i hjembyen min. En velkommen hjem-hilsen fra et par av de lokale.»

Hun skottet bort på ham med et lite smil. «Å ja. Jeg hørte om det der. Skadet er vel én måte å si det på.»

Falk førte hånda over rattet med et stikk av anger. Den nye bilen hans var grei nok, men det var ikke det samme.

«Dette er uansett Jamies bil,» sa Carmen idet han svingte ut. «Bedre på lange strekninger enn min.»

«Akkurat. Hvordan går det med Jamie?»

«Bra. Som vanlig.»

Falk visste egentlig ikke hva som var vanlig. Han hadde bare møtt Carmens forlovede én gang. Jamie var en muskelbunt med jeans og T-skjorte og arbeidet med markedsføring for et firma som solgte sportsdrikke. Han hadde håndhilst på Falk og gitt ham en flaske med et eller annet blått og brusende som skulle få ham til å yte bedre. Mannens smil virket ekte nok, men det var et snev av noe mer i det der han betraktet Falks høye, tynne kropp, den bleke huden, det hvitblonde håret og den brente hånda. Hvis Falk skulle gjette, ville han si at det var en svak lettelse.

Falks mobil pep i midtkonsollen. Han tok blikket fra den øde veien, så fort på skjermen og rakte Carmen mobilen. «En e-post fra førstebetjenten.»

Carmen åpnet meldingen. «Greit, han sier at det var to grupper med på utflukten. En mannegruppe og en kvinnegruppe, som gikk hver sin rute. Han har sendt oss navnene på kvinnene som gikk sammen med Alice Russell.»

«Var begge grupper fra BaileyTennants?»

«Ser sånn ut.» Carmen fant fram sin egen telefon og åpnet hjemmesiden til BaileyTennants. I øyekroken så Falk det vesle regnskapsbyråets logo i svart og sølv på skjermen.

«Greit, Breanna McKenzie og Bethany McKenzie,» leste hun høyt fra telefonen hans. «Breanna er Alices assistent, ikke sant?» Carmen trykte på sin egen skjerm. «Jepp, her er hun. Jøye meg, hun ser ut som hun kunne ha vært med i en vitaminreklame.»

Hun holdt fram telefonen sin, og Falk kikket bort på det strålende portrettbildet av en jente midt i tjueårene. Han skjønte hva Carmen mente. Selv i lite flatterende kontorbelysning hadde Breanna McKenzie den sunne gløden til en som jogget hver morgen, trente yoga lidenskapelig og ga den blanke, svarte hestehalen en real hårkur hver søndag.

Carmen tok telefonen tilbake og tastet. «Det kommer ikke opp noe på den andre. Bethany. Søstre, tror du?»

«Mulig.» Kanskje til og med tvillinger, tenkte Falk. Breanna og Bethany. Bree og Beth. Han lot lydene rulle over tungen. Det hørtes ut som et par.

«Vi kan finne ut mer om henne siden,» sa Carmen. «Den neste er Lauren Shaw.»

«Henne har vi vært borti, eller hva?» sa Falk. «En eller annen mellomleder?»

«Ja, hun er – herregud, det stemmer, strategisk sjef for fremtidsrettet planlegging.» Carmen holdt fram telefonen igjen. «Hva nå enn det skal bety.»

Uansett hva det var, røpte ikke Laurens smale ansikt noe. Det var vrient å bedømme alderen hennes, men Falk gjettet etsteds fra midten til slutten av førtiårene. Håret hadde en mellombrun nyanse, og de lysegrå øynene så rett inn i kameraet mens uttrykket var like nøytralt som på et passbilde.

Carmen vendte tilbake til navnelisten. «Hm.»

«Hva er det?»

«Det står at Jill Bailey var der ute sammen med dem.»

«Er det sant?» Falk holdt blikket på veien, men den kimen av uro som hadde sittet fast i brystet hans siden kvelden før, pulserte og vokste.

Carmen gadd ikke å finne fram noe bilde av Jill. De kjente begge styrelederens kraftige trekk. Hun fylte femti det året, og til tross for kostbare klær og frisyrer så hun ikke en dag yngre ut.

«Jill Bailey,» sa Carmen og rullet videre nedover i førstebetjentens melding. Tommelen stanset. «Jøss. Og broren hennes var i mannegruppa.»

«Er du sikker?»

«Jepp, Daniel Bailey, daglig leder. Det står her, svart på hvitt.»

«Det der liker jeg ikke i det hele tatt,» sa han.

«Nei. Jeg liker ikke noe av det.»

Carmen trommet lett med neglene mot telefonen mens hun tenkte. «Greit, vi vet ikke nok til å trekke konklusjoner,» sa hun til slutt. «Meldingen på svareren er tatt helt ut av sammenheng. På alle måter – realistisk, statistisk – er det mest sannsynlig at Alice Russell har kommet bort fra en sti ved et uhell og gått seg vill.»

«Ja, dem er mest sannsynlig,» sa Falk. Han syntes ikke noen av delene hørtes overbevisende ut.

De kjørte videre, og lyden fra radiostasjonene svant til ingenting mens landskapet strøk forbi. Carmen fiklet med knotten til hun fant en sprakende AM-kanal. Timesnyhetene ble borte og vendte tilbake. Fotturisten fra Melbourne var fortsatt savnet. Veien dreide svakt nordover, og plutselig kunne Falk se åsene i Giralang Ranges i horisonten.

«Har du vært der noen gang?» sa han, og Carmen ristet på hodet.

«Nei. Og du?»

«Nei.» Han hadde ikke det, men han hadde vokst opp et sted som ikke var så ulikt. Et avsidesliggende område, der tykke trær vokste tett i et landskap som nødig ville la noe unnslippe.

«Forhistorien til dette stedet gjør at jeg kvier meg,» fortsatte Carmen. «Jeg vet at det er tåpelig, men …» Hun trakk på skuldrene.

«Hva skjedde egentlig med Martin Kovac til slutt?» sa Falk. «Sitter han fortsatt inne?»

«Jeg er usikker.» Carmen tastet på telefonskjermen igjen. «Nei. Han er død. Døde i fengsel for tre år siden, sekstito år gammel. Faktisk ringer det en bjelle, nå som jeg tenker på det. Han havnet i slagsmål med en annen innsatt, slo hodet i gulvet og våknet ikke igjen, står det her. Det er vanskelig å bli lei seg for det.»

Falk var enig. Det første liket hadde tilhørt en lærerassistent i tjueårene som hadde vært ute etter litt frisk luft i fjellene en helg. Noen teltturister hadde funnet henne, flere dager for sent. Glidelåsen på shortsen hennes var revet i stykker, og ryggsekken med turutstyr var borte. Hun var barbeint, og skolissene var knyttet rundt halsen hennes.

I løpet av en treårsperiode ble ytterligere to kvinnelik funnet og enda en kvinne meldt savnet. Først da ble omstreifende gårdsarbeider Martin Kovacs navn for første gang nevnt i forbindelse med drapene. Og da var skaden så absolutt skjedd. En lang og vedvarende skygge var blitt kastet over de fredelige Giralang Ranges, og Falk tilhørte en hel generasjon som hadde kjent et grøss hver gang den hørte det navnet i oppveksten.

«Kovac døde visst uten å ha tilstått å ha overfalt de tre kvinnene,» sa Carmen og leste opp fra telefonen. «Det samme gjelder den fjerde som aldri ble funnet. Sarah Sondenberg. Det var trist. Hun var bare atten. Husker du at foreldrene hennes kom med en appell på tv?»

Falk husket det. To tiår senere kunne han fremdeles se for seg fortvilelsen i foreldrenes øyne.

Carmen prøvde å lese videre nedover, og så sukket hun. «Beklager, det stanser opp. Signalet forsvinner.»

Falk ble ikke overrasket. Trærne langs veien kastet skygger som stengte morgenlyset ute. «Vi er vel på vei bort fra dekningsområdet.»

De sa ikke mer før de svingte av fra hovedveien. Carmen dro fram kartet og forklarte veien mens løypa smalnet og fjellene ruvet svære i frontruta. De passerte en kort rekke med butikker som solgte postkort og turutstyr. I enden lå et lite supermarked og en enslig bensinstasjon.

Falk sjekket drivstoffbeholdningen og satte på blinklyset. Begge gikk ut mens han tanket, gjespende, for de begynte å merke den tidlige starten på kroppen. Det kjentes kaldere her, og det var et skarpt drag i luften. Han forlot Carmen, som strakte på ryggen med et stønn, og gikk for å betale.

Mannen bak skranken var iført lue og hadde ukesgammel skjeggstubb. Han rettet seg opp i ryggen da Falk nærmet seg.

«Skal dere inn i parken?» Han snakket kjapt, en typisk pratesyk fyr.

«Det skal vi.»

«Og lete etter dama som er savnet?»

Falk blunket. «Ja, faktisk.»

«Har hatt massevis av folk innom som skal prøve å finne henne. De har kalt inn søke- og redningsmannskaper. Må ha vært tjue som fylte her i går. Rushtid hele dagen. Samme i dag.» Han ristet vantro på hodet.

Falk så seg diskré rundt. Bilen deres var den eneste utenfor stasjonen. Det var ingen andre kunder i stasjonsbutikken.

«Forhåpentlig finner de henne raskt,» fortsatte mannen. «Det er ille når noen forsvinner. Det er ille for forretningene også. Skremmer bort folk. Det vekker vel for mange minner, antar jeg.» Han utdypet det ikke. Det var ingen grunn til å nevne Kovac, tenkte Falk, ikke her omkring.

«Har du hørt noe nytt?» sa Falk.

«Næ. Men jeg tror ikke de har hatt hellet med seg, for jeg har ikke sett dem dra ut igjen. Og de kommer hit både til og fra. Inn og ut. Nærmeste bensinstasjon ligger over fem mil unna. Lenger hvis du drar nordover. Alle fyller her. Bare i alle tilfelle, ikke sant? Det er noe med at de vil være på den sikre siden.» Han trakk på skuldrene. «Det er jo flaks for oss, da.»

«Har du bodd her lenge?»

«Lenge nok.»

Idet Falk rakte fram kredittkortet sitt, la han merke til det vesle, røde lyset på et overvåkningskamera bak disken.

«Er det kameraer ved pumpene?» sa Falk, og fyren fulgte blikket hans ut. Carmen lente seg mot bilen med øynene lukket og ansiktet vendt oppover.

«Ja, så klart.» Fyren lot blikket dvele litt lenger enn nødvendig før han dro det til seg. «Har ikke noe valg. Jeg er aleine mesteparten av tida. Kan ikke risikere at noen stikker.»

«Var den forsvunne damen innom her sammen med gruppa da de kom?» sa Falk.

«Jepp. På torsdag. Politiet har allerede tatt med seg en kopi av opptaket.»

Falk legitimerte seg. «Du har vel ikke en til?»

Fyren kikket på skiltet, så trakk han på skuldrene. «Et øyeblikk, bare.»

Han forsvant inn på et kontor innerst i lokalet. Falk så ut gjennom ytterdøra av glass mens han ventet. Bortenfor stasjonsområdet var det ikke annet å se enn en grønn vegg. Åsene skjulte himmelen. Han følte seg brått omringet. Han skvatt da mannen kom ut igjen med en minnepinne i hånda.

«De siste sju dagene,» sa fyren og rakte ham den.

«Takk, kompis. Setter pris på det.»

«Ikke noe problem, håper det er til hjelp. Det er dumt å gå seg vill der ute for lenge. Det er panikken som tar deg. Etter noen dager begynner alt å se likt ut, og det gjør det vanskelig å stole på hva du egentlig ser.» Han kastet et blikk ut. «Driver dem til vanvidd.»