Paige Toon

1

Pikekyss

Fem år fra nå

Oversatt av Anita Garmannslund

Til minne om Pascale Honore

BREV TIL LESERNE

Kjære leser

Tusen takk for at du valgte denne boken – jeg håper du har like mye glede av å lese den som jeg hadde av å skrive den.

Jeg tror jeg har følt meg mer følelsesmessig involvert i romanfigurene i Fem år fra nå enn i noen av de andre figurene jeg har skapt i årenes løp. Kanskje det er fordi jeg identifiserer meg så sterkt med dem, siden historien jeg har skrevet om dem, følger tidslinjen i mitt eget liv, eller kanskje det er fordi forarbeidet brakte meg nærmere en side av familien min som jeg ikke ser så ofte. Eller kanskje det er fordi inspirasjonen kom fra noe faren min sa til meg da jeg var tenåring og opplevde en spesielt vanskelig periode på skolen: «Om fem år fra nå vil du se tilbake på dette og forstå hvorfor det skjedde» …

Jeg har tenkt på ordene hans mange ganger i årenes løp, ikke minst fordi jeg ikke ville hatt de to nydelige barna mine hvis jeg ikke hadde rotet det til på eksamen og havnet på det universitetet der jeg traff mannen min. Jeg var så heldig at jeg så et lys i tunnelen, men det er ikke alltid tilfellet for romanfigurene mine.

Jeg vil gjerne vite hva du syntes om Fem år fra nå, og hvis du vil kontakte meg, kan du nå meg via de sosiale mediene som er nevnt under. For å unngå å røpe for mye av handlingen har jeg også opprettet en Facebook-side der leserne kan prate åpent – du finner den under @PaigeToon5Years.

Kjærlig hilsen Paige Toon x

www.paigetoon.com

#TheHiddenPaige

Twitter/Facebook/Instagram: @PaigeToonAuthor

PROLOG: FØRTI

«Å, skatten min,» mumler jeg og stryker Lukes hår bort fra pannen idet han kjemper mot tårene.

Han er fremdeles «skatten min», selv om han snart er femten år gammel.

«Jeg nekter å tro at jeg må holde meg inne resten av sommeren,» sier han med halvkvalt stemme. «Og i tillegg går jeg glipp av Angies fest,» går det opp for ham.

Jeg har mistanke om at dette faktumet gjør enda mer vondt enn den brukne ankelen.

«Hun stikker sikkert av med Jake, og det var det,» legger han bittert til.

Jeg bøyer meg ned og klemmer skulderen hans. «Angela Rakesmith tilber marken du trår på,» sier jeg demonstrativt. «Du har ingenting å bekymre deg for på det punktet.»

Sønnen min klarer ikke å la være å glise, men det blir raskt etterfulgt av en grimase.

«Trenger du mer smertestillende?» spør jeg bekymret, og hånden min er halvveis oppe ved knappen for å tilkalle sykepleieren.

Han rister på hodet. «De gjør meg så kvalm.»

«Det er veldig synd at du går glipp av festen.» Jeg synes oppriktig synd på ham. Luke har gledet seg sånn til den. «Forbaskede greier. Men tenk på all oppmerksomheten du får når du kommer tilbake til skolen igjen. Jentene vil slåss om å få skrive navnet sitt på gipsen din. Angie kommer til å bli kjempesjalu.»

Underleppen dirrer, og han svelger fort, men det nytter ikke å holde tilbake de ulykkelige og frustrerte tårene.

«Jeg hadde så mange planer for i sommer! Hvorfor skulle jeg absolutt surfe?» Han dunker hånden i sengen.

«Det kunne vært verre.» Jeg grøsser ved tanken.

Han himler med øynene, og setter en stopper for den retningen tankene mine var i ferd med å ta. «Det kan alltid være verre. Det er ikke særlig trøstende, mamma.»

«Jeg vet at det kanskje ikke gir så mye mening akkurat nå, men én dag …» Det går kaldt nedover ryggen min da jeg hører meg selv si ordene. «Kanskje om fem år fra nå vil du se tilbake på dette og forstå hvorfor det skjedde.»

«Nei, det vil jeg ikke,» svarer han mutt. «Jeg vil bare tenke at jeg var en idiotisk dust som spurte Jensen om han ville være med oss og surfe.»

Jeg retter blikket mot himmelen.

Det var slik det skjedde. Lukes venn Jensen ble tatt av tidevannsstrømmen, og Luke dro etter ham. De ble slengt mot klippene på vei inn igjen. Jensen landet med ansiktet på et skjær, og måtte sy tre sting i øyenbrynet, men var ellers uskadd. Sønnen min var ikke fullt så heldig.

«Du har rett. Dere burde ikke invitert ham med dere,» sier jeg. «Ingen av dere burde surfet på Porthleven under slike forhold, spesielt ikke Jensen, som er altfor uerfaren.»

I motsetning til Luke, som har surfet omtrent hver eneste dag siden han var ti år gammel.

Han biter seg i leppen, vel vitende at siste ord ikke er sagt i denne saken.

«Men,» sier jeg og står på mitt, til tross for at han avfeide det for en liten stund siden, «kanskje det vil komme noe godt ut av dette. Kanskje Jensen en dag i fremtiden vil tenke seg godt om før han surfer under lignende forhold. Eller du vil tenke deg om. Eller en av vennene dine vil tenke seg om, og det redder livet deres. Eller kanskje det er noe annet du kommer til å gjøre i sommer, noen du vil møte som du ellers ikke ville møtt, og som vil få en avgjørende betydning i livet ditt. Dette vil kanskje styrke Angies følelser for deg, eller kanskje ikke – men du får i det minste vite det og slipper å kaste bort tiden på henne. Det jeg mener, er at selv om dette føles som det verste som noensinne kunne skje akkurat nå, vil du kanskje se tilbake en dag og forstå at det var en grunn til at det skjedde. Faren min ga meg en gang dette rådet – ʻom fem år fra nå’ – og jeg har aldri glemt det.»

Luke trekker pusten dypt, og ansiktet er fortrukket av smerte.

«Er du sikker på at du ikke trenger mer medisin?» spør jeg engstelig.

Han rister på hodet. «Det går fint. Bare … få meg til å tenke på noe annet. Vær så snill,» legger han til med anstrengt stemme.

«Vil du at jeg skal fortelle deg en historie?» Jeg sender ham et håpefullt smil.

«Så lenge den ikke er om Fudge og Smudge,» svarer han, mens han humrer og vrir seg i rask rekkefølge.

«Hvordan våger du?» spør jeg med påtatt såret stemme. «Fudge og Smudge er mitt største verk!»

Det er strengt tatt ikke helt sant, og det vet han.

Han smiler til meg. «Du vet at jeg egentlig liker dem. Men når sa bestefar dette om ʻfem år’ til deg?»

«Da jeg var på din alder, pussig nok. Men jeg overhørte noen si noe lignende et helt tiår før det.»

«Da du var fem år? Og så husker du det?»

Jeg nikker. «Ruth var en vanskelig person å glemme.»

«Hvem var hun?»

«Din bestefars store kjærlighet,» forklarer jeg. «Og hun var ikke bestemor,» legger jeg til med et talende blikk.

«Hva skjedde med henne?»

«Vel, det er en helt annen historie.»

Han sender meg et sorgfullt blikk. «Jeg skal ingen steder.»

«Ok, da,» sier jeg med et lite smil. «Jeg får vel starte med begynnelsen.»

Noe som for min del var da jeg var fem år gammel …

FEM

Det satt en gutt på Nells seng.

Nell strammet grepet om Rabbit mens hun stirret ned på ham. Han stirret dystert tilbake.

«Nell, dette er Vian,» sa pappa med den påtatt muntre stemmen som liksom forsikret: Her er ingenting i veien.

«Vian, reis deg opp fra sengen,» ba Ruth vennlig.

Nell hadde allerede møtt Ruth i underetasjen. Ruth hadde et hyggelig smil og røde krøller som danset når hun gikk. Nell likte Ruth instinktivt. Men hvis Ruth var årsaken til at Nell hadde en gutt i sengen sin, ble Nell kanskje nødt til å revurdere sympatien hun følte for henne.

«Vian,» ba Ruth igjen.

Nell rev blikket bort fra gutten med de mørke, uutgrunnelige øynene, og kikket opp på faren sin. «Hvorfor sitter han på sengen min?»

Pappa virket ille til mote et øyeblikk, men gjenvant straks den muntre stemmen sin igjen. «Vi tenkte at du gjerne ville sove i overkøyen, nå som du er stor jente.»

Nell ristet på hodet. «Jeg vil ligge i min seng.»

Faren vekslet et oppgitt blikk med Ruth.

Ruth knelte ned. «Kan du være snill å reise deg opp, Vian?»

«Nei,» mumlet Vian, og gled bakover til hele kroppen var i flukt med veggen. Håret hans sto i kontrast til den hvite malingen.

Nells blikk flakket omkring i rommet og registrerte de ukjente bamsene på dynen og lekebilene som sto oppstilt på den smale hyllen bak puten. Noe fortalte henne at Vian hadde sovet i sengen hennes en stund allerede.

Og det var hennes seng. Det hadde alltid vært hennes seng og hennes soverom. Hun hadde til og med selvlysende stjerner klistret til sengebunnen av tre som holdt madrassen i overkøyen oppe. Nell tok en rask titt for å se om de var der fremdeles. Det var de.

«Det er greit.» Nells far gjorde en avfeiende bevegelse og la hånden på Ruths arm. «Hva sier dere til at vi alle sammen går og tar en kopp deilig, varm sjokolade og en kjeks?»

Varm sjokolade og kjeks før middag? Nell var begeistret for tanken, men Vian skulte olmt fremdeles. Det var som om han mente at det var hun som var inntrengeren.

«Pappa, jeg vil ikke sove i overkøyen,» hvisket hun engstelig da hun fulgte etter faren ut av soverommet sitt, og forsto ikke årsaken til denne omveltningen. «Hva med de selvlysende stjernene mine?»

«Vi kan kjøpe noen flere til deg som vi kan klistre på veggen,» lovet pappa, og snudde seg for å løfte Nell opp i armene sine da han kom til bunnen av trappen.

«Men jeg liker å se opp på dem,» sa hun. Tårene sved i øynene da faren bar henne resten av veien ut på kjøkkenet.

«Da kjøper vi noen stjerner til deg som vi kan klistre i taket,» svarte pappa.

«Men jeg liker sengen min.»

«Nell, vær så snill.» Farens panne var rynket av utålmodighet da han satte Nell ned på gulvet. «Vær snill jente, ok?»

Nell ble såret. Hun var en snill jente. Hun elsket å komme på besøk til pappaen sin i Cornwall. Dette var deres tid. Hvorfor måtte ting forandre seg? Hvorfor måtte disse menneskene også være her?

Mamma hadde forklart det, selvfølgelig. Pappa hadde fått en ny kjæreste som hadde flyttet inn «raskere enn lysets hastighet» …

«Veldig ulikt faren din. Fullstendig utypisk. Jeg lurte faktisk på om han var blitt hjernevasket, men vi har snakket sammen, og hun virker hyggelig nok. Det vil sikkert være bra for ham – så han ikke blir en sånn einstøing. Dessuten får du selskap, for sønnen hennes er på samme alder som deg, født bokstavelig talt to dager før deg. Faren din mener at det er skjebnen, at dere kommer til å bli som tvillingene Topsy og Tim, eller noe i den duren.»

Det hadde gått trill rundt i Nells hode av all denne informasjonen, men hun hadde slukt alt sammen, for mamma var vanligvis altfor opptatt til å prate, og nå lo hun til og med.

Den eneste som hadde fått mamma til å le i det siste, var Conan, mammas tennistrener. Selv om mamma ikke hadde spilt tennis med Conan på en stund.

«Ruth? Kommer du?» ropte pappa høyt.

«Kommer snart,» ropte hun tilbake.

Pappa smilte til Nell. «Vian er litt sjenert, men han er veldig hyggelig. Du kommer til å like ham, det lover jeg.»

Det var akkurat det han hadde påstått i telefonen.

«Nå skal vi se, hvilke kjeks skal vi ta?» spurte pappa. «Vaniljekrem eller Bourbons? Eller Jammie Dodgers?»

«Jammie Dodgers,» svarte Nell med et smil. Faren strålte mot henne da han rev opp pakken og tømte hele innholdet ut på et fat. «Her kommer de,» sa han muntert da Ruth steg inn i rommet, hånd i hånd med Vian.

Gutten var omtrent like høy som Nell, muligens et par centimeter høyere. Nå kunne Nell se, i lyset fra kjøkkenet, at øynene hans var blå. Mørkeblå. Men han så fortsatt veldig gretten ut.

Nell klemte Rabbit inntil brystet og gjemte seg bak farens bein.

«Alt i orden,» sa Ruth blidt. «Vian sover i overkøyen fra nå av.»

«Men …» begynte Nells far.

«Hysj,» avbrøt Ruth. «Det går greit. Det er helt greit for ham. Ikke sant, vennen min?»

Vian glodde sint på moren og trakk ut en stol fra bordet, og lyden av treverket som skrapte mot gulvflisene, fikk alle, bortsett fra den skyldige, til å krympe seg. Han sank ned på stolen med et surmulende uttrykk, stakk underleppen frem og la armene i kors over brystet, mens han stirret stivt fremfor seg.

Det så ikke ut som om det var helt greit for Vian.

Nell prøvde å la være å bry seg om det. Hun hadde tross alt bare gjenvunnet noe som var hennes. Og hun likte virkelig sengen sin.

Senere samme kveld, etter noe som hadde vært en ubehagelig stund rundt middagsbordet – Nells far hadde pratet mye mer enn vanlig, mens Vian ikke hadde sagt et ord – satt Nell på gulvet i mørket utenfor badet og flyttet urolig på seg. Ruth hjalp sønnen med å gjøre seg klar for natten, mens Nells far ryddet på kjøkkenet. Nell ventet på å få pusse tennene og gå på toalettet, slik mamma alltid fikk henne til å gjøre på egen hånd, men Vian og Ruth brukte tilsynelatende en evighet. Døren sto på gløtt, og Nell kunne se Vian stå og henge med hodet ved siden av badet.

«Jeg vil ikke ha den på meg,» mumlet han, og Nell lurte på hvorfor han var lyserød i fjeset.

«Det er bare til du blir vant til stigen,» sa Ruth med lav stemme.

«Men bleier er til babyer.»

Nell lyttet interessert. Tisset Vian i sengen?

Vian snufset.

Gråt han?

Ruth satte seg på huk ved siden av ham. «Det går bra, Vian, det lover jeg. Alt vil bli bedre i morgen, etter at du og Nell har fått tid til å leke sammen.»

«Hun liker meg ikke.»

«Hun kjenner deg ikke. Dette er veldig nytt for henne også, må du huske. Hun er vant til å ha pappaen sin helt for seg selv når hun kommer hit. Det er den eneste gangen hun ser ham.»

«Hvorfor ser jeg ikke min pappa?»

Ruth sukket tungt og reiste seg opp igjen. «Kom, skatten min.»

Nells hjerne jobbet på spreng. Hvem var Vians pappa? Hvor var han?

«Ta denne på i natt, bare for sikkerhets skyld. Du vil sikkert ikke at det skal skje et uhell når Nell ligger under deg.»

Nells øyenbryn skjøt i været.

Da begge to hadde fått på seg pyjamasen, leste pappa en godnatthistorie for Nell og Vian i sofaen i underetasjen, ikke oppe på Nells sengekant, slik han pleide å gjøre. Nell gløttet bort på Vian, som satt helt stille og lyttet oppmerksomt. Han hadde krøller akkurat som mammaen sin, men de var kortere og lå rundt ansiktet, og falt delvis ned i øynene. Håret var veldig mørkebrunt, nesten svart.

Vian hadde ikke snakket direkte til Nell siden hun hadde kommet. Hun kunne ikke forestille seg hvordan han overhodet kunne bli en lekekamerat, en hun hadde lyst til å være sammen med.

«Greit, det var det. Leggetid,» sa Nells far og klappet begge barna på de nakne knærne deres.

Nell spratt opp og kysset faren på munnen.

«Natta, glad i deg,» sa hun.

Faren så forbløffet ut da hun snudde seg og skyndte seg opp trappen.

Nell hadde tidligere halt ut leggetiden så lenge som mulig, og tryglet om bare én godnatthistorie til, bare ett kyss til, kanskje til og med en sang …

Men i kveld gikk hun resolutt opp på soverommet sitt.

Hun slengte Rabbit opp i overkøyen og klatret opp stigen. Da Vian dukket opp i døråpningen, hadde hun allerede lagt seg godt til rette under dynen. Han kikket overrasket opp på henne.

«Du kan få underkøyen,» sa Nell elskverdig. «Det er greit for meg.»

Vian stormet ut av rommet og ropte: «Mamma! Nell sier at jeg kan få sove nederst!»

«Å, for en snill, omtenksom jente!» hørte Nell Ruth si overbegeistret nede i stuen.

Nell kjente gleden boble opp inni henne da hun lyttet til farens fottrinn i trappen. Han kom inn i rommet, og de sjokoladebrune øynene glødet av stolthet.

«Takk,» mumlet han, og gikk opp på det midterste trinnet og plantet et stort kyss på datterens kinn. «Dette betyr mye for meg. Jeg setter virkelig pris på det. Du gjorde det rette.»

Ja, det hadde Nell gjort.

Og det hadde oppriktig talt hatt veldig lite å gjøre med det faktum at hun ikke ville at Vian skulle tisse på hodet hennes.

Nells far, Geoffrey Forrester, hadde bodd i det samme, lille treromshuset ved Helford River i hele sitt liv. Det hadde gått i arv til ham etter morens uventede død, og Geoff regnet med at han også ville bli båret ut av det i en kiste.

Huset lå på toppen av en bratt åskam og hadde vidstrakt utsikt helt ned til elven. Noe av det beste Geoff visste, var å sitte på benken i hagen, foran den store, lilla hortensiabusken, og i ro og mak betrakte tidevannet som rullet oppover og nedover elven fra havet like i nærheten.

Men i dag hadde han selskap, og «ro og mak» var ikke det rette uttrykket til å beskrive opplevelsen.

«Klar, ferdig, gå!» ropte Ruth.

Nell konsentrerte seg om å gjøre kroppen så loddrett som mulig før hun satte den i bevegelse. Hun hvinte da hun trillet nedover den bratte skråningen, og håpet at Ruth ville gripe henne, som lovet, før hun ramlet utfor kanten og ned på elvebredden. Det var lavvann, men mudderet var slimete, husket Nell, som hadde mistet en gummistøvel der året før.

Ruth grep den svimle jenta og løftet henne opp på føttene igjen, men lyden av latteren hennes ble overdøvet av Vians krigshyl da han i sin tur kastet seg utfor.

«Din rakker!» utbrøt Ruth og fikk tak i sønnen i bunnen av bakken. «Jeg var ikke klar!»

Vian kravlet seg på føttene igjen og hylte: «Én gang til! Én gang til!»

Han fanget Nells blikk, og hun visste at konkurransen var i gang, så hun løp, løp, løp så fort hun kunne opp til toppen av åsen, før hun pustende og pesende kastet seg ned på bakken.

Ruth hvinte. «Å, herregud, Geoff! HJELP!»

Ruth grep Nell akkurat i tide, mens Geoff fikk tak i Vian, men han sølte varm te på hånden i hastverket med å nå frem til ham.

Nell og Vian fikk dårlig samvittighet da Geoff bannet høyt, men så kastet Ruth hodet bakover og lo, og alle de andre lo med.

«Dere har gress i håret,» sa Ruth senere og plukket nyklippet gress fra barnas hår mens de spiste ostesmørbrød, laget av brød med sprø skorpe fra landhandelen. De satt ved kjøkkenbordet, der de hadde panoramautsikt over den brede elven som strakte seg ut foran dem. De bratte skrentene på hver side var kledd med store eiketrær, og de grønne trekronene så myke ut, som bomullsvatt.

«Ja, moren din sa til meg at jeg måtte være flinkere til å børste det i år, ellers ville hun klippe av hele stasen,» sa Geoff tørt og klappet Nell på skulderen.

Nell ble paff. Hun visste at det var en tom trussel. Hun hadde allerede spurt om hun kunne få ha håret slik som Isabel på skolen, men mamma hadde svart at Isabel så ut som en gutt, og etter tonen hennes å dømme hadde Nell skjønt at dette ikke var en positiv ting.

«Jeg kan børste det for deg,» sa Ruth vennlig. «Det har en utrolig vakker farge. Det minner om hveten som vokser på jordene på den andre siden av elven.»

«Har du lyst til å dra over dit igjen i kveld og male?» spurte Geoff lett henkastet, og Nell husket at mamma hadde sagt at Ruth var kunstmaler. «Jeg kan passe på barna,» tilbød han seg.

«Nei, jeg vil også være med!» sa Vian oppglødd. «Kan jeg det?»

Ruth smilte til sønnen. «Selvfølgelig kan du det.»

«Jippi!» Han kastet et raskt blikk på Nell. «Jeg holder på å bygge en hytte,» betrodde han henne.

«Kan jeg bli med?» spurte Nell faren forhåpningsfullt.

«Vel, vi kan jo dra alle sammen, og ha piknik. Jeg kan hjelpe deg med hytten mens mamma arbeider.»

Alle var enige om at dette var en strålende idé.

«Hvor er LouLou?» spurte hun senere, om robåten som var blitt oppkalt etter moren hennes.

Morens virkelige navn var Louise. Nell hadde aldri hørt noen kalle henne LouLou, men det hadde åpenbart faren gjort en gang i tiden.

«Den var litt for liten for oss alle sammen, så jeg kjøpte en ny,» svarte faren.

Nell så ned på den knalloransje robåten som gynget lett på det mørkegrønne, litt stinkende vannet.

«Hva synes du om å kalle den Platypus?» spurte faren. «Det er Ruths forslag.»

«Platypuser er nebbdyr fra Australia,» innskjøt Vian alvorlig. «Pappaen min er fra Australia.»

Nell visste det første allerede – læreren hennes var australsk og hadde ofte med seg bøker om australske dyr som hun leste høyt for dem – men den andre delen var nytt for henne.

Nell registrerte de forventningsfulle ansiktsuttrykkene hos menneskene omkring henne, og blikket falt til slutt på Vian. «Jeg liker det,» avgjorde hun.

Hele Vians ansikt lyste opp når han smilte, og synet fylte Nell med varme.

Det var høyvann og lavvann to ganger om dagen, men tidspunktene varierte for hver dag. I dag, og de neste par dagene, var det mulig å krysse elven sent om ettermiddagen og dra hjem igjen like etter solnedgang uten å være redd for at de skulle strande.

Ruth satte seg helt fremme i båten, mens barna satte seg bak, og kroppene deres var dobbelt så brede som vanlig på grunn av de tykke, gule redningsvestene de hadde på seg. Nells far satte seg i midten for å ro, men da de var kommet halvveis, spurte Nell om hun kunne få prøve seg, og da ville også Vian gjøre et forsøk. Båten vinglet faretruende da Geoff byttet plass med barna, men etter at båten hadde gått rundt i ring i ti minutter, byttet de plass igjen, slik at Ruth kunne få komme i gang med arbeidet.

Så snart båten var trygt fortøyd i de lavthengende greinene på et tre, tok den nye familien på fire seg frem under eiketrærne som vokste langs elvebredden, og bort til de gresskledde bakkene ved utkanten av bondens jorde.

Nell så etter Ruth der hun trasket av sted oppover bakken alene, med et sammenlagt trestaffeli under armen og en veske slengt over skulderen. Det krøllete, røde håret glinset i ettermiddagssolen.

Senere, da Nell hadde mistet interessen for hyttebygging, klatret hun opp etter Ruth, nysgjerrig etter å se hva hun drev med.

«Hei på deg,» sa Ruth med et vennlig smil. Hun sto midt blant de lysebrune hvetebladene og holdt en pensel dyppet i oransje maling i den venstre hånden. «Vet pappaen din om at du er her?»

«Ja, han sa at jeg kunne gå hit,» svarte Nell, andpusten etter å ha steget opp bakken. «Hva maler du?»

«Det,» sa Ruth og nikket mot utsikten.

Nell så seg over skulderen. Den klare, blå himmelen dannet en bue over hodet hennes, og kjærtegnet de myke, luftige trekronene på den andre siden. Elven nedenfor var så stille at den skapte et speilbilde, og til høyre for henne lå huset deres med annekset øverst oppe på en grønn åskam, skinnende hvitt i solen.

«Har du lyst til å se?» spurte Ruth og gjorde tegn til at Nell skulle komme rundt til hennes side av staffeliet.

Nell gjorde det.

Hun ble overrasket over det hun så. Lerretet eksploderte av farger: livfulle blå- og grønnyanser, klare gul- og oransjenyanser og skimrende rød- og lillanyanser. Det var vakkert, men det så overhodet ikke realistisk ut.

«Liker du det?» spurte Ruth.

«Ja,» svarte Nell helt oppriktig.

«Jeg maler ikke alltid det jeg ser,» forklarte Ruth. «Noen ganger maler jeg det jeg føler.»

Nell tenkte over dette. Hun gløttet bort på Vians mamma. «Er du lykkelig?»

Ruth lo, så den fregnete nesen rynket seg og de blå øynene danset. «Ja, søte venn. Ja, det er jeg.» Hun smilte til Nell. «Liker du kunst?»

Nell nikket alvorlig. «Jeg driver med det på skolen.» Men bildene hennes så aldri like strålende eller nydelige ut som dette.

«Vel, du kan få låne akvarellfargene mine en gang. Har du lyst til det?»

Nell var ikke sikker på hva akvarellfarger var for noe, men hun smilte fornøyd fra øre til øre.

«Du er så søt,» sa Ruth tankefullt, med munnen snurpet sammen. «Kanskje jeg kan få male deg en dag?»

Hun sa det som et spørsmål, så Nell nikket.

«Se,» sa Ruth idet hun knekte av et gyllent hveteaks og holdt det bort til Nells hår. «Jeg var ikke langt unna. Ser du?» Hun samlet en lokk av Nells hår og vred det rundt foran Nells ansikt, slik at hun kunne sammenligne fargen. «Men øynene dine,» sa Ruth med rynket panne av konsentrasjon. «Øynene dine er vanskeligere … De er som … Som fargen på dryppende honning. I solskinn,» la hun til, og tenkte høyt mens hun gransket den lille jenta. «Veldig, veldig vakre.»

Nell likte veldig godt denne beskrivelsen.

I samme øyeblikk ropte faren på henne fra elvebredden nedenfor, og det brune håret hans lettet fra pannen i vinden da han vinket som tegn til at hun skulle komme ned igjen. Nell så at han hadde bredt et rød- og svartrutet teppe utover gressbakken, og oppå det lå Vian henslengt og tok allerede for seg av pikniknisten. Nell smilte enda en gang til Ruth før hun la på sprang, og det blonde håret flagret bak henne idet føttene bar henne nedover bakken.

«Hva er yndlingsfargen din?» spurte Vian Nell senere, da de lå i køyesengene sine.

«Grønn,» svarte Nell uten å nøle et øyeblikk. Det hadde alltid vært grønn, så lenge hun kunne huske. «Hva er din?»

«Rød,» svarte han. «Men før var det blå.»

«Hvorfor bor pappaen din i Australia?» spurte Nell og tok et kjempelangt sprang fremover i småpratsammenheng.

Det kom ikke noe svar fra underkøyen. «Jeg vet ikke,» sa Vian til slutt.

Nell hørte en raslende lyd, og en liten stund senere kom Vians ansikt til syne øverst i stigen. «Han sender meg postkort,» mumlet han og rakte henne et firkantet pappark.

Nell satte seg opp og så på bildet i det svinnende dagslyset. Det gule stoffet i gardinene var altfor tynt til å stenge det ute, selv så sent på kvelden som dette.

Bildet var av en båt på et vidstrakt, blått hav.

«Han er fisker,» sa Vian og stakk den magre armen sin rundt sikkerhetsgjerdet av tre som omga køyesengen.

«Savner du ham?» spurte Nell, for hun savnet pappaen sin veldig når hun var i London. Cornwall var altfor langt borte til at hun kunne dra dit i helgene, og det siste året hadde hun bare kunnet besøke ham i skoleferiene.

Vian trakk på skuldrene. «Jeg vet ikke.»

Nell syntes at dette svaret var merkelig. «Liker du ham?» spurte hun.

«Jeg vet ikke,» sa Vian igjen, og det gjorde Nell enda mer forbauset. «Mamma sier at hun skal ta meg med til Australia en dag, så jeg får møte ham.»

«Har du ikke møtt ham?» Hun var ikke sikker på om hun hadde oppfattet det riktig.

Vian ristet på hodet og tok tilbake postkortet, og deretter dukket han under Nells madrass og ned til sin egen.

«Er du lei for det?» spurte Nell.

«Nei,» svarte Vian.

Men Nell var ikke så sikker.

Etter den første uken av Nells månedslange opphold i Cornwall måtte Geoff dra tilbake på jobb. Han var gartner på Glendurgan, en kulturminnepark som lå tvers over elven fra Helford, og Nell var ofte med ham på jobben. Hun foretrakk det, fremfor å være sammen med den mutte tenåringsjenta oppe i landsbyen som hadde sittet barnevakt for henne tidligere, men til tross for at Geoff holdt henne beskjeftiget med små oppgaver som å plukke av visne blomster og luke, føltes dagene lange for en jente på hennes alder.

Så da Ruth sa at Nell kunne få bli hjemme med henne og Vian, tenkte Nell nøye gjennom tilbudet. Til sjuende og sist valgte hun å holde seg til det kjente, men da hun ruslet omkring alene gjennom hekklabyrinten mens faren klippet hekkene, kjente hun at hun savnet den nye lekekameraten sin.

Den siste uken hadde de bygd hytter ved elvebredden og sandslott på stranden. De hadde lekt med drager på vindfulle bakketopper og kastet seg hodestups ned bratte sanddyner. Da Vian hadde mistet iskremen sin i sanden, hadde Nell delt sin is med ham. Og da Nell hadde innrømmet at hun savnet stjernene som faren ikke hadde fått tid til å erstatte, hadde Vian revet av halvparten av de gamle stjernene hennes og klistret dem opp i taket over Nell med en Pritt Stick-limstift.

Da Nell kom frem til den knøttlille hytten med halmtak som lå midt i hekklabyrinten, satte hun seg ned på trebenken og lot tankene vandre tilbake til kvelden før. Hun og Vian hadde nok en gang holdt hverandre våkne ved å hviske sammen, fortelle hverandre historier og snakke om sin felles lengsel etter en hundevalp. Nell hadde husket at hun hadde etterlatt kosehunden sin, Barky, ute i hagen, men da hun hadde gått ut av rommet for å hente den, hadde hun overhørt Ruth snakke med faren nede i stuen. Da navnet hennes var blitt nevnt, hadde Nell stanset.

«Uttrykket i Nells ansikt i dag var kostelig,» hadde Ruth sagt, og Nell hadde gjettet at hun hadde smilt, selv om hun ikke hadde kunnet se Ruths ansikt. «Den lille latteren hennes da hun løp nedover sanddynen etter Vian … Hun er bedårende, Geoff. Jeg er allerede blitt kjempeglad i henne.»

Nell hadde blitt varm om hjertet, og pappaen hennes hadde svart med et mykt «åå».

Da Nell hørte en lyd, hadde hun snudd seg fort og sett Vian liste seg ut av rommet deres. Hun hadde presset fingeren mot munnen og pekt på det øverste trappetrinnet, og så hadde de satt seg ned og gjort seg klare til å tyvlytte.

«Da jeg fant ut at jeg skulle ha Vian, trodde jeg at livet mitt var over,» hadde Ruth sagt, og Vians brede smil hadde stivnet i ansiktet hans, mens Nell hadde kjent at hun ble anspent ved denne brå, merkelige vendingen i samtalen. Hun hadde hektet lillefingeren fast i Vians lillefinger.

«Jeg måtte flytte hjem og bo hos mamma, og jeg var så redd. Men hadde jeg visst den gangen hvor jeg kom til å være om fem års tid,» hadde Ruth fortsatt, «ville jeg ikke bekymret meg. Jeg elsker deg, Geoff. Vian er også glad i deg, og vi er så veldig lykkelige her hos deg og Nell. Takk for alt du har gjort for oss.»

«Nei, det er jeg som skal takke, min elskede,» hadde Nell hørt pappaen sin svare, og hun hadde lagt merke til at stemmen hans lød mer grøtet enn vanlig. «Du har brakt lyset inn i livet mitt igjen. Jeg føler meg utrolig heldig over å ha dere alle her hos meg.»

Nell hadde sukket lettet før hun møtte Vians blikk. Han hadde smilt søtt tilbake til henne, og så hadde de begge krøpet opp i sengene sine igjen, og Nell hadde kommet frem til at Barky ville overleve én natt utendørs.

Nå, da hun satt midt i hekklabyrinten, slo en tanke henne. Hun spratt opp og gikk for å finne faren.

«Pappa,» sa hun og nappet i den grønne skjorten hans, mens hun stirret håpefullt opp på ham.

«Snart tid for en tepause og en kjeks,» lovet han, og regnet med at dette var grunnen til at datteren hadde kommet bort til ham.

Hun ristet på hodet. «Vian og jeg har snakket sammen.»

«Å?»

«Kan vi få en valp, pappa?» spurte hun, og så at farens buskete øyenbryn trakk seg sammen. Før han rakk å si et ord til protest, fortsatte hun. «Vær så snill, pappa? Vi vil så veldig, veldig gjerne ha en valp! Vi skal gå tur med den og mate den, og vi skal leke med den hele tiden. Vian og jeg vil veldig gjerne ha en hund, og vi lover deg at vi skal ta oss av den!»

Nell hadde tryglet faren om en hund tidligere, men han hadde alltid sagt nei – han jobbet altfor mye, og Nell var nesten aldri i Cornwall. Men nå, for aller første gang, så det faktisk ut som om han vurderte det.

Da helgen kom, hadde Geoff gitt etter for presset, og etter at huset var gjort valpesikkert på forhånd, kjørte han Ruth og to svært oppglødde barn til en landsby noen kilometer lenger unna, der eierne av en lokal pub hadde et kull med blandingshunder som var klare til å få et nytt hjem. De kalte den svarte og hvite pelsdotten de valgte, Scampi, som en hyllest til etablissementet den kom fra.

Det var den beste sommeren i Nells liv, og da august nærmet seg slutten, ville hun ikke reise hjem. Hun gråt da Vian prøvde på seg den nye uniformen, klar til å begynne i første klasse på den lille skolen oppe i landsbyen, og Nell tryglet og ba om å få bli i Cornwall, slik at hun kunne gå på skolen sammen med ham, i stedet for å dra tilbake til den strenge privatskolen i London.

Men dessverre ble det ikke slik. I hvert fall ikke før det var gått to år, og det passet Louise å pakke snippesken og flytte til den franske riviera på jakt etter en mann. Da fikk Nell endelig ønsket sitt oppfylt, og da hun neste gang la ut på den lange reisen til Cornwall, var det omsider for å bli boende der.