Eva J. Stensrud

Gjenforening

Penger, mål og vekt på 1800-tallet:

Riksdaler | = 4 ort = 96 skilling
Speciedaler | = 5 ort = 120 skilling
Alen | = 63 cm
Pott | = en snau liter
Skjeppe | = 17,5 liter
Tønne | = ca. 140 liter
Skurmål | = 1080 m²
Lodd | = ca. 15 g
Mark | = 1/4 kg
Lispund | = 32 merker = 8 kg
Skippund | = 160 kg

Forfatterens forord

Serien Storgårdsfolk utspiller seg i en hedmarksbygd som godt kan ha vært Stange.

Hovedpersonene mine er oppdiktede, men som bipersoner har jeg tatt meg den frihet å bruke enkelte kjente størrelser som levde i og omkring bygda tidlig på 1800-tallet. De gangene det er gjort, står disse menneskene nevnt ved sine virkelige navn, men deres utseende, handlinger og egenskaper er kun fri fantasi.

Jeg har selv vokst opp i nordre del av Stange, så hedmarksnaturen og dialekten kjenner jeg godt, men det å sette seg inn i livsførselen og tenkemåten til menneskene som levde for to hundre år siden, har krevd inngående studier. Heldigvis har arbeidet vært fantastisk rikt og spennende, og så langt det har vært mulig, har jeg forsøkt å være pinlig nøye når det gjelder å gjengi alle kulturhistoriske detaljer på en tidstro og korrekt måte (unntaket her er kvinnenavnet Gønner, som jeg har tatt meg den frihet å bruke som et mannsnavn). I dette arbeidet har Hedmarksmuseets Ragnhild Nyhus – med sin store faglige dyktighet, sin varme og sin uoppslitelige entusiasme – vært til uvurderlig hjelp. Og det har Vidar Aasens og Stange Morsmålsforenings morsomme dialektordbok Slik Tala Vi også vært!

Tidene kan ha forandret seg, men menneskene har alltid elsket og sørget og lengtet og lidd, så stor takk også til Bjørg og Ann-Louis, som hjalp meg til å komme godt under huden på hedmarkingene mine.

Og sist, men ikke minst, takk til han som har vært en uforbeholden støttespiller hele veien, han som visste at jeg var forfatter før jeg visste det selv, han som steller og ordner og lager mat og bestandig er der for meg: Takk for støtten, Jon.

Og så håper jeg at alle som leser bøkene mine blir like glad i flatbygdene som jeg er!

Hilsen

Eva Johanne Stensrud

Persongalleri

Johanna Guldberg | – | odelsjente til gården Store Guldberg
Erling Guldberg | – | († 1812) Johannas far
Solveig Guldberg | – | Johannas halvsøster
Annar Pedersøn | – | Johannas halvbror
Jon Tarvald Cornelius Aschenberg | – | lensmann og Johannas forlovede
Mille Abeltorp | – | Erlings annen kone, Solveigs mor
Gønner Brattbakk | – | Johannas tidligere trolovede
Mats Brattbakk | – | Gønners far, eier av Gjermundstad gård
Ragnhild Gråberget | – | Mats' forlovede
Gjertrud | – | husjomfru og innejente på Store Guldberg
Stine | – | innejente
Kirsti | – | budeie, soner straff på gården
Mari | – | legdejente, Kirstis søster
Even og Tater-Mons | – | stalldrenger på gården
Vilhelm Bjercke | – | sorenskriver
Marie Bjercke | – | sorenskriverinne, Milles danske kusine
Jacob Døhn | – | prest
Odin Veslegård (Vesle) | – | kapellan

Kapittel 1

Gjertruds hender var trygge og trøstende, og smerten slapp langsomt taket. Johanna bet tennene sammen og kom seg på beina.

– Dette har jeg ikke tid til, Gjertrud!

Husjomfruen smålo. – Det er itte du som bestæmme dæ, jinta mi. Såpass lyt vi overlate åt Vårherre. Vil ungen ut, kæn ingen stoppe'n.

Hun støttet Johanna inn på værelset hennes. Johanna sank ned på sengekanten, ennå fortumlet over styrken i riene. – Det hogg til, Gjertrud. Som om digre fingre la seg rundt kroppen min og klemte. Jeg trodde det skulle starte mer forsiktig.

– Det variere, dæ. To kvinnfolk er itte like, vet du. Det er itte sikkert du får det like hardt hele tida, hell. Legg deg litt, så får vi sjå håss det går. Je ska' sitta her tel a' Anne-Marte kjæm.

Hun trakk en stol bort til sengen.

Lydig la Johanna seg ned. Magen spente seg hard og stram under håndflatene hennes. Ligg i ro, lille venn, ba hun innstendig. Ligg i ro litt til.

– Det er som førsjætt at du sku' få bryllupet ditt ruinert enda en gong. Gjertrud ristet på de fuktige krøllene. – Jadden er du uheldig, jinte!

Johanna stønnet. – Si ikke slikt, Gjertrud. Pokker heller! Rien var på vei tilbake, og hun kjempet forgjeves mot tårene. Denne gangen var det ikke smerte som snørte halsen sammen, det var ergrelse som fikk saltet til å brenne på kinnene.

– Så, da. Ta itte slik på veg, Johanna. Var glad ungen vil ut. Det er dom som slit med dæ, òg. Huss åssen a' Solveig dreiv på!

Johanna knep øynene igjen og jamret seg. Gjertrud var borte med forklesnippen, strøk varsomt over ansiktet hennes. – Om litt er a' Anne-Marte her. Prøv å kvile deg ner rien slæpp taket, så går det lettere sea.

I det samme kom Mille småløpende inn med Solveig i hælene. Stokken dunket mot gulvet for hvert skritt hun tok. Begge pustet tungt etter turen opp trappen.

– Er det begynt alt? Stemoren grep Johannas hånd. De blå øynene var fulle av omsorg. – Er det svært vondt, kjære deg?

Smerten gled vekk. – Det kommer og går.

– Det er så mørkt her inne. Solveig grep flintstålet og tente talglysene ved sengen. Deretter stilte hun seg opp ved fotenden og lente seg mot sengestolpen, mens hun nistirret på Johannas mage. – Jeg kan ikke si jeg misunner deg det du skal igjennom.

– Men Solveig! Mille knep munnen sammen. – Slikt er sannelig det siste Johanna trenger å høre nå! Kan du ikke heller forsøke å oppmuntre henne?

– Jeg mente bare . . . Solveig kastet på nakken. – Jammen er det urettferdig at det er kvinnfolkene som skal lide.

– Sånn er nå engang verden innrettet. Milles blikk var strengt da hun festet det på datteren.

– Takk, begge to. Det er slik en trøst å ha dere her. Johanna heiste seg opp på albuene. – Kan jeg få litt drikke, Gjertrud?

Husjomfruen subbet bort til døren. – Stine! Kæn du kåmmå opp med litt øl?

Den kalde, kraftige væsken gjorde godt. Johanna gjespet. Selv de kraftige riene hadde ikke fortrengt trettheten, og nå var det en stund siden den siste sammentrekningen. Det var lurt å spare på kreftene, det hadde Gjertrud rett i.

– Jeg tror jeg vil prøve å sove litt. Når Anne-Marte kommer, kan hun legge seg i en av slagbenkene nede. Jeg sender Stine etter henne når det blir verre.

– Vil du at jeg skal sitte hos deg? Mille var mild i stemmen.

– Takk, men det er ikke nødvendig ennå. Det holder at Stine er her. Vet Aschenberg . . .?

– Han flyr frem og tilbake mellom gammelstua og her, som om han hadde en maurtue i buksebaken.

– Å. Øyelokkene gled igjen. Hun sanset knapt at de andre forlot rommet, og at innejenta krøllet seg sammen i sengeenden.

Hun våknet av at Anne-Marte kom inn i værelset, bærende på en mugge med vann. Stine var borte. Fortumlet satte hun seg opp og stirret ut i dagslyset.

– Er det morgen alt? Hun la hånden på magen og stirret på kulen.

Anne-Marte smilte lunt. – Hu la seg tel att ei stønn, ungen.

Plutselig ble Johanna livredd. – Tenk om det er noe galt! Minnet om Ernas dødfødsel rant henne i hu. Full av gru satte hun øynene i hjelpekonen. Tungen klistret seg til ganen.

– Jeg tror ungen er død, Anne-Marte!

– Drekk litt vatn, nå. Rolig skjenket den lille konen opp et krus vann til henne. Johanna slapp henne ikke med blikket mens hun drakk. – Så legg du deg, så je får undersøkt deg.

De tørre, små fingrene la seg fast over Johannas mage, og de krusete, gråsvarte krøllene hennes kilte mot huden da hun brettet serken opp og presset øret mot den utspilte navlen. I det samme kjente Johanna et tydelig spark. Lettelsen var så sterk at hun fikk tårer i øynene.

– Her er ælt som det skar. Væsla syns nok det var før tidlig, ser du. Hu kom vel på at det var brølløpsdagen åt mor si i dag.

Eplerynkene spredte seg da hun smilte tannløst.

Hun hadde vært ferdig kledd og pyntet en god stund, da Mille kom for å hente henne.

– Gud, Johanna, hvor du er vakker! Mille slo de små hendene sammen. – Du ser ut som . . . jeg vet ikke hva! Hun vandret en runde rundt Johanna, strøk over den fløtefargede silken og rettet på hodepynten. – Folk kommer til å dåne over kransen din. Ingen her har noensinne sett på maken.

Johanna smilte svakt. – Ingen skal få si om meg at jeg bærer brudekronen med skam.

– Du er noe for deg selv! Nu går jeg nedenunder og forteller at du er på vei. Mille stanset med hånden på klinken. – Er du sikker på at smertene har gitt seg?

Johanna nikket. – Foreløpig ser det bra ut. Men om det varer . . . Er Aschenberg kommet?

– Ikke ennå, men vi venter ham hvert øyeblikk. Jeg skal sende Kirsti bort etter ham. Stemoren forsvant.

Johanna stilte seg opp foran speilet. Jo, Mille hadde rett; i dag var hun vakker. Den sommergylne huden på hals og ansikt glødet mot det lyse, skimrende stoffet, håret gnistret etter børstingen, munnen var fyldig og rød. Det måtte være rosene som gjorde at hun tok seg så godt ut, tenkte hun, og kjente et svakt stikk i hjertet. Foran bryllupet med Christian hadde hun strålt av glede og forventning. Nå var det en resignert ro i det alvorlige, grå blikket som stirret tilbake fra speilet. Med Christian ville hun ha båret slektskronen, for den gangen hadde ingen andre enn han og hun visst om barnet hun bar. Denne gangen var alt annerledes.

Varsomt kjærtegnet hun de hvite, rosa og blekgule roseknoppene. Det hadde vært Solveigs innfall å gjøre det på denne måten, for fremdeles mintes søsteren, med en sårhet som ikke ville slippe taket, hvordan presten hadde skjøvet brudekronen hennes til side. Johanna hadde aldri fryktet at Vesle ville finne på noe liknende – bare tanken var latterlig – men nå som hun var så åpenbart barntung, ville det synes som spott å bære symbolet på renhet. Derfor hadde hun vært henrykt over søsterens forslag. Solveig hadde plukket roseknoppene, snittet stilkene og bundet dem sammen til en overdådig krans. Nå slynget den seg rundt hodet hennes, fri for torner, brudekrone god som noen.

I dag skulle hun for siste gang bære det lange håret utslått, og det kjentes vemodig. Gifte koner skjulte hårpryden under en lue, for etter vielsen var det utelukkende mannens privilegium å beundre prakten. I vanlige ekteskap, i det minste. Dette var alt annet enn det. Mon Aschenberg noen gang ville komme til å betrakte hennes hårprakt? Hun stirret på sitt eget speilbilde.

Det store kjøkkenet var fullt av folk. Da hun trådte over terskelen, ble det en brå slutt på den livlige praten. To dusin hoder vendte seg mot døren, og et sukk bølget gjennom den festpyntede forsamlingen. Stoler skrapte da de reiste seg. Hun neide dypt, og det ble neiet og bukket igjen.

– Velkommen til gårds, og takk for at dere ble! Mille hadde fortalt at flere av gjestene hadde vært på nippet til å ta fatt på hjemreisen da de hørte hvordan det var fatt med henne.

– Den som er nett, gjør brølløp og barsel i ett, kom det lunt fra en eldre kar. Hun gjenkjente ham som farens faster. De andre lo.

– Det ser dårlig ut, blunket hun og trykket ham varmt i hånden. Deretter kom turen til de andre. Da hun hadde gått runden, så hun seg rundt etter Aschenberg.

Mille hadde ventet på dette. – Han er ikke kommet ennå, mumlet hun. – Kirsti var borte for å se etter ham, men fant ham ikke.

Johanna ble kald. Summingen fra gjestene lød plutselig fjern. Hvor var han? Visste han ikke at på bryllupsdagen var det brudgommen som ventet på bruden, ikke omvendt?

Stemoren smilte til gjestene mens hun trakk Johanna til side og rakte henne et glass av festølet. Fremdeles smilende, med et nikk rundt bordet, fortsatte hun lavt: – I natt, like etter at du hadde sovnet, oppdaget jeg Aschenberg på vei opp gjennom hagen, og jeg gikk ut for å snakke til ham. Jeg tror han hadde vært nede ved fjorden, for han hadde vått hår. Ansiktet var like hvitt som skjorten han hadde på. Jeg ropte til ham og fortalte ham at riene hadde stanset igjen, og at du sov.

– Svarte han noe?

– Han takket for at jeg fortalte det. Deretter forsvant han inn til seg selv. Mille kremtet. – Litt senere gjorde jeg meg et nytt ærend ut, og da jeg så at det lyste hos ham, kom jeg til å kaste et blikk inn gjennom et av vinduene. Ett eneste talglys hadde han tent, og . . .

Johanna gransket stemorens ansikt. – Han hadde tent det foran portrettet av henne, slo hun fast.

– Ja. Mille unngikk å møte blikket hennes.

– Han har ombestemt seg. Aschenberg er borte. Johanna svelget tungt. Knærne kjentes myke med ett. – Det hviler en forbannelse over meg, Mille. Jeg skal aldri bli gift. Gønner går hen og setter barn på en annen, Christian dør, og Aschenberg forsvinner. Jeg burde ha visst det. Hun klemte fingrene hardt rundt kruset.

Mille åpnet og lukket munnen. Rådløsheten lyste av henne. Johanna hadde mest lyst til å slenge kruset i veggen og hyle.

Hva hadde hun gjort for å fortjene dette? Hadde hun vært for egenrådig, for stridbar, for mannhaftig? Eller hadde hun tapt fordi hun våget seg inn på et dødt menneskes enemerker? Hva var det med Anna Aschenberg som gjorde at hun hadde slik makt, selv etter sin død? Gråten presset på, og hun vendte seg mot vinduet og bet seg hardt i underleppen. Tunet, fylt av vogner og folk, fløt sammen foran henne.

– Johanna. Mille la en hånd på skulderen hennes.

– Fortell dem at bryllupet nok en gang er avlyst, presset Johanna frem. – Denne gangen kan du gi maten til grisene, Mille. Det kan være det samme med alt.

– Johanna.

Det var blitt stille inne på det store kjøkkenet. Johanna kjente blikkene i ryggen og blunket febrilsk for å hindre tårene i å renne nedover kinnene. Snart måtte hun snu seg og møte dem. Møte ydmykelsen. Hun slapp ikke unna.

Milles fingre klemte til rundt skulderen hennes.

Hva skulle hun si til dem? Hun trakk pusten og snudde seg.

Aschenberg sto oppe ved høysetet og stirret på henne.

– Du!

– Hadde du ventet en annen? Han hevet øyebrynene ironisk, men smilte i det samme. – Jeg ber ydmykt om tilgivelse hvis jeg er sen. Øynene hans gled over henne, tok inn kransen, håret, kjolen.

En stor, tung fugl lettet fra hjertet hennes og flakset rundt i brystet. – Det var jeg som kom for tidlig, sa hun stakkåndet. – Altfor tidlig.

Nå bredte smilene seg rundt bordet. Et pust av lettelse strøk gjennom rommet.

Aldri hadde hun sett ham så staselig. I vest av rød, skinnende brokade, hvit silkeskjorte, sorte, stramtsittende bukser og høye, blankpussede støvler liknet han malerier hun hadde sett av den sagnomsuste keiseren. Hadde det ikke vært for at Aschenberg var atskillig høyere enn den franske adelsmannen, og at huden var mørkere og håret mindre glatt, kunne han ha stått modell for Napoleon. Og han hadde ikke sviktet henne. Han var her. Takk og lov.

Han tok et skritt mot henne og rakte ut hånden. – Johanna.

Hun tok den og håpet at han ikke merket hvordan hun skalv. Fingrene hans la seg rundt hennes, og han bøyde seg galant frem og trykket et lett kyss mot den kjølige huden.

Det var anerkjennelse i blikket hans da han løftet hodet.

– Du tar deg meget godt ut, må jeg si.

– Takk.

– Er alt vel? Med barnet, mener jeg? Mille fortalte meg om det som skjedde. Det var kanskje bare et varsel?

– Ja, det er det Anne-Marte sier. Et varsel. Hun møtte blikket hans. – Alt er bra i dag. Så langt, i det minste.

Hadde han forstått hva som utspilte seg inne i henne?

– La oss håpe det beste. Han ledet henne bort til stolen til høyre for høysetet og trakk den ut. Johanna lukket øynene et kort øyeblikk. Så satte hun seg og betraktet ham mens han inntok plassen ved bordenden. Det var slik det skulle være fra nå av. Jon Tarvald Aschenberg skulle bli den nye husbonden på Store Guldberg, og dermed tilhørte høysetet ham. En ny ro ség innover henne, og hun lente seg tilbake på den høyryggede stolen.

Han hevet glasset. Først mot henne, deretter mot gjestene. – Brudens skål.

– Brudens skål! Det runget oppunder takbjelkene.

Det var lenge siden en dram hadde smakt så godt.

Dramatikken som hadde utspilt seg kvelden før, hadde spredd seg som en gressbrann fra stabbur til fjøs. Gjestene visste at bryllupet hadde hengt i en tynn tråd, og hun merket hvordan de stadig sendte henne granskende blikk, som om de lette etter tegn på at det bar i vei igjen. De kunne heller ikke ha unngått å reagere på den korte episoden for litt siden, men kanskje hadde de trodd at det var smertene som plaget henne. På et vis ønsket hun at det skulle forholde seg slik. Det ville ha vært en forsmedelse hadde de gjettet den egentlige årsaken til tårene hennes.

Morgenmåltidet trakk ut i det uendelige. Hadde de bare kunnet fremskynde vielsen! tenkte hun utålmodig. Når som helst kunne ungen bestemme seg for at det var på tide å bli født, og tiden gikk.

Det tok lang tid før de var ferdige. Det var på høy tid, for nå strømmet de siste gjestene til. Johanna fikk et glimt av vognen fra prestegården. Kjørte Vesle sammen med Døhn i dag?

Gjestene ville bli ledet inn i storstuen av tjenestefolkene så snart brudefolket var på plass for å ta imot, for det var der vielsen skulle finne sted. Johanna nikket mot brudepikene sine og reiste seg.

Både Solveig og Oline hadde gule silkekjoler med puffermer. Oline strakk på nakken og strålte av stolthet over de beundrende blikkene hun fikk. Det var en stor og sjelden ære for en plasskone å få være brudepike i et storgårdsbryllup. Enkelte velstående gårdbrukere og fruene deres ville sikkert mumle seg imellom om saken, men det brydde ikke Johanna seg om. Hun kunne ikke tenke seg noen hun heller ville ha valgt enn Oline. De jevnaldrende jentene i kretsen hadde hun hatt sparsommelig omgang med i det siste, og selv om hun likte flere av dem godt, hadde hun knapt vekslet annet enn overfladiske ord med dem. Bedt i bryllupet var de selvfølgelig, slik var alle i den store kretsen av selvskrevne, men som brudepiker passet de ikke. Dessuten var det fort gjort å fornærme andre hvis hun valgte én.

– Du er vel glad du slapp å kjøre til kirke, du, kommenterte Solveig snurt. Johanna stirret på henne. Hun burde ha visst at søsteren ikke kunne dy seg, selv ikke i dag.

Solveig hadde vært dypt indignert over å måtte gifte seg i kirken, men Johanna hadde insistert på å følge tradisjonen. Annar var av husmannsslekt, og det ville derfor ha blitt betraktet som underlig hvis vielsen ikke hadde funnet sted i kirken. Solveig hadde ikke hatt noe valg, slik Johanna så det. Annar hadde heller ikke villet ha det annerledes.

– Du giftet deg med en plassgutt, Solveig. Den gangen ante vi ingenting om det som senere skulle komme. Om opphavet hans, mener jeg.

Søsterens blikk myknet. – Jeg vet det, svarte hun fort. – Det var ikke meningen å være vanskelig. Dessuten er det bra for ungen at du holder deg i nærheten av sengen din, tror jeg.

De smilte til hverandre.

Gjertrud var ivrig etter å få dem ut, for nå måtte kjøkkenet ryddes og klargjøres for rettene som skulle varmes. Johanna hadde så vidt hilst på Valborg Franzen og Maren fra Saug da de dukket opp kvelden før, men hun visste at alt var i de beste hender. Sammen med flere koner fra plassene under gården skulle de stå for bæring av mat og drikke mellom husene og opp i storsalen, der det var dekket til storinnrykk. I dag var det ikke hennes ansvar å styre arbeidet, det sto Mille og Marie i spissen for. Formelt, i det minste. I virkeligheten var det Gjertrud som dirigerte det meste. Johanna blunket til husjomfruen idet hun skred mot døren ved Aschenbergs arm, og Gjertrud måtte som snarest opp i øyekroken med forklesnippen.

Den vakre storstuen var pyntet med grønne kvister og roser fra hagen. Morgensolen sendte stråler inn gjennom de åpne vinduene, over brudeskammelen som var satt frem, over kneleteppet som lyste rødt og vakkert mot hvitskurte gulvbord. Gardinene blafret svakt i brisen. Mille gikk for å åpne dørene.

Aschenberg ledet henne bort mellom vinduene. Den varme augustvinden, mettet av duften av modne solbær fra hagen, strøk over kinnet hennes. Hun lot øynene gli over bølgende, gulnende åkre og frodige marker. Langt der nede glitret fjorden blått i brisen, og hun kunne nesten høre lyden av små, krappe bølger som klukket skøyeraktig mot rullesteinene i vika. Hennes rike. Nå skulle hun dele det med en annen.

Neste gang hun gikk ut, ville det være som Johanna Aschenberg.

Langsomt vendte hun seg mot Aschenberg. En fiolin stemte i en gammel bryllupsmarsj nede i det ene hjørnet. Folk skulle spilles inn.